VICTOR HUGO

A NYOMORULTAK

Regény

I. KÖTET

EURÓPA KÖNYVKIADÓ
BUDAPEST 1960

FORDÍTOTTA
LÁNYI VIKTOR és RÉVAY JÓZSEF

A fordítás a Gallimard, Paris kiadó "Pléiade"
sorozatában megjelent kiadásból készült

A jegyzeteket írta
SZEKERES GYÖRGY

Ameddig a törvény és erkölcs fönntartja azt a társadalmi kárhozatot, amely a civilizáció korában mesterségesen teremt poklokat és az emberi balsorssal súlyosbítja a végzetet, mely Istentől való, ameddig a férfi lealacsonyodása a proletársorsban, a nő elzüllése az éhség miatt, a gyermek elsatnyulása a sötétség folytán, századunk e három problémája megoldásra nem lel, ameddig bizonyos rétegekben érvényesülhetnek a társadalom fullasztó erői, más szóval és még tágabb szemlélettel, ameddig tudatlanság és nyomor lesz a földön, az ilyenfajta könyvek talán nem lesznek fölöslegesek.
Hauteville-House, 1862. január 1.

ELSŐ RÉSZ

FANTINE

ELSŐ KÖNYV

EGY IGAZ EMBER

I

Myriel úr

Ezernyolcszáztizenötben Charles-Francois-Bienvenu Myriel úr volt Digne püspöke.* Hetvenöt év körüljárhatott akkor, 1806 óta töltötte be a digne-i püspöki széket.
Noha nem tartozik elmondandó történetünk lényegéhez, talán nem lesz fölösleges, ha már csak a teljes pontosság kedvéért is, itt mindjárt említést teszünk azokról a kósza híresztelésekről és szóbeszédekről, amelyek róla keringtek, amikor az egyházmegyébe érkezett. Amit valakiről beszélnek, akár való, akár valótlan, gyakran ugyanolyan fontos szerepet játszik életében, kiváltképp sorsa alakulásában, mint az, amit cselekszik. Atyjától, aki az aixi főtörvényszék bírája volt, hivatali nemességet örökölt. Azt mesélték, hogy az apa, aki tisztségében utódjának szánta fiát, igen korán, tizennyolc-húszéves korában megházasította, ami egyébként bíró-családokban meglehetősen elterjedt szokás volt. Charles Myriel azonban, mint hírlett, nősítése ellenére sok megszólásra adott alkalmat. Alacsony, de arányos termetű volt, elegáns, vonzó, szellemes. Meglett férfikoráig mulatozással és udvarolgatással töltötte életét.
Eljött a forradalom, torlódtak az események, a bíró-családok megtizedelve, elüldözve, meghajszolva szerteszóródtak. Charles Myriel a forradalom első napjaiban Itáliába menekült. Felesége meghalt az emigrációban, régebben szerzett tüdőbaja vitte el. Gyermekük nem volt. Hogyan fordult azután Myriel úr sorsa? Vajon a régi társadalom összeomlása, saját családjának bukása, 1793 tragikus eseményei,* melyeket az emigránsok távolból az iszonyat nagyításában még borzalmasabbnak láthattak, érlelték meg benne a lemondás és a magány eszméit? Avagy a szórakozások és barátkozások közt hirtelen érte valami titokzatos és rettentő ütés, amilyen olykor szíven találja és kiforgatja valójából azt az embert is, akit a létét fenyegető és vagyonát sújtó nemzeti csapások még csak meg sem ingathatnának? Senki sem tudta. Annyi bizonyos, hogy mikor visszatért Itáliából, Myriel úr pap volt. 1804-ben plébános Brignolles-ban. Már idős ember és teljes visszavonultságban él.
A koronázás idején* plébániájának valamilyen jelentéktelen ügyében Párizsba kellett utaznia. Több magas állású személy közt, hívei érdekében, kihallgatásra jelentkezett Fesch bíborosnál. Történetesen aznap a császár látogatóba ment nagybátyjához, és a derék plébános, aki az előszobában várakozott, útjába akadt őfelségének. Napóleon észrevette, hogy az aggastyán valahogy kíváncsian szemlélgeti. Megfordult és nyersen kérdezte:
– Ki ez a jó ember? Mit néz rajtam?
– Felség – mondta Myriel úr –, ön egy jó embert néz, én egy nagy embert nézek. Mindketten hasznát láthatjuk.
A császár még aznap este megtudakolta a pap nevét, és Myriel úr rövid idő múlva nagy meglepetéssel értesült, hogy kinevezték Digne püspökévé.
Egyébiránt, hogy mi volt igaz, mi nem, abból, amit Myriel úr életének első korszakáról beszéltek, senki sem tudta. A forradalom előtt a Myriel-családot a helybeliek közül csak kevesen ismerték. Myriel úrnak el kellett viselnie mindazt, ami minden újonnan jöttnek kijár egy kisvárosban, ahol sokan jártatják a szájukat, de kevesen gondolkoznak. El kellett viselnie, noha püspök volt, vagy épp azért, mert püspök volt. De végre is a mendemonda, amibe a nevét belekeverték, csak mendemonda volt: pusmogás, pletyka, szócséplés; még csak nem is szócséplés, hanem a délvidékiek zamatos szavával: szalmacséplés.
Bármint állt is a dolog, miután a püspök már kilenc évet töltött el székhelyén, Digne-ben, mindezek a híresztelések, kezdetben a kisváros kisembereinek társalgási témái, teljesen feledésbe merültek. Senki sem mert beszélni róluk, senki sem mert emlékezni rájuk.
Myriel úr egy Baptistine kisasszony nevű vénlánnyal, tíz évvel fiatalabb testvérhúgával érkezett Digne-be.
Egyetlen cselédjük, a Baptistine kisasszonnyal egykorú Magloire-né, azelőtt egyszerű papgazdasszony volt, most pedig a kisasszony komornájának és a püspök úr házvezetőnőjének kettős tisztségét töltötte be.
Baptistine kisasszony magas, sápadt, sovány, szelíd teremtés, azt az eszményt testesítette meg, amelyet a "tisztes" szó fejez ki, mert hogy egy nő tiszteletre méltó legyen, ahhoz, úgy látszik, anyává kell lennie. Sohasem volt szép; kegyes cselekedetek közt eltöltött élete végül valami tiszta fénnyel lengte körül; s ahogy öregedett, elérte azt, amit talán a jóság szépségének nevezhetnénk. Fiatalkori soványsága érett korában áttetszőséggé lett; szinte keresztülderengett rajta az angyal. Lélek inkább, mint szűz. Mintha árnyékból szőtték volna; szinte testetlen lénye alig sejteti nő voltát; kevés anyag, mely belül csupa fény; két nagy, állandóan lesütött szem; csupán ürügy, hogy egy lélek a földön maradhasson.
Magloire-né ősz hajú, gömbölyűre hízott kis öregasszony, folyton tett-vett, folyton lihegett, eleinte a tevékenység lázától, később az asztmájától.
Myriel urat ünnepélyes dísszel iktatták be püspöki székébe a császári dekrétumok előírása szerint, amelyek a püspököt közvetlenül a tábornok után rangsorolták. A polgármester és a törvényszéki elnök tette nála az első hivatalos látogatást, ő pedig a tábornokot és a megyefőnököt látogatta meg elsőnek.
A beiktatás után a város népe várta, hogyan lát a püspök munkához.

II

Myriel úrból Bienvenu méltóságos úr lesz

A digne-i püspöki palota tőszomszédságában volt a kórház.
A püspöki palota tekintélyes, szép kőépületét a múlt század elején emelte őméltósága Henri Pujet, a párizsi teológiai fakultás doktora, Simore apátja, aki 1712-ben Digne püspöke volt. A palota igazi főúri szállás. Minden fölöttébb előkelő benne, a püspök lakosztálya, a szalonok, a szobák, a terjedelmes díszudvar, régi firenzei stílusú árkádos körfolyosóval, a gyönyörű fákkal beültetett kert. A földszinten volt és a kertre nyílt a hosszú, pompás ebédlő, ahol Henri Pujet püspök 1714. július 29-én ünnepi lakomát adott Charles Brulard de Genlis, Embrun hercegérseke, Antoine de Mesgrigny kapucinus szerzetes, grasse-i püspök, Philippe de Vendome, Franciaország nagyperjele, Saint-Honoré de Lérins apátja, továbbá Francois de Berton de Grillon báró vence-i püspök, César de Sabran de Forcalquier, Glandéve püspök-hűbérura és Jean Soanen oratoriánus atya, a király állandó hitszónoka, Senez püspök-hűbérura tiszteletére. Ennek a hét tiszteletre méltó személyiségnek arcképei díszítették a terem falát, és fehér márványtáblába vésett aranybetűkkel tündökölt az emlékezetes dátum: 1714. július 29.
A kórház szűk, alacsony, földszintes épület volt, kis kerttel.
Megérkezése után harmadnap a püspök meglátogatta a kórházat.
Utána magához kérette a kórház igazgatóját.
– Igazgató úr – kérdezte –, hány betege van pillanatnyilag?
– Huszonhat, méltóságos uram.
– Annyit számoltam meg.
– Az ágyak – folytatta az igazgató – egymás mellett szoronganak.
– Észrevettem.
– A kórtermek csak szobák, nehéz a szellőztetés.
– Magam is úgy láttam.
– Aztán, ha napsütéses az idő, a kert nagyon kicsi a lábadozóknak.
– Gondoltam.
– Ha járvány üt ki – az idén tífusz volt nálunk, tavalyelőtt meg köleshimlő –, néhanap százan is vannak, olyankor aztán egyáltalán nem tudunk mihez kezdeni.
– Éppen ez járt az eszemben.
– Mit csináljunk, méltóságos uram? – szólt az igazgató. – Bele kell törődnünk.
A földszinti ebédlőteremben folyt a beszélgetés.
A püspök hallgatott egy percig, aztán hirtelen odafordult a kórház-igazgatóhoz:
– Mit gondol, uram, hány ágy férne el ebben az egy teremben?
– Méltóságod ebédlőjében? – hüledezett az igazgató.
A püspök végigjártatta tekintetét a termen, szemlátomást méregette és számolt.
– Elférne vagy húsz ágy! – mondta, mintha magában beszélne.
Aztán hangosan így szólt:
– Mondok önnek valamit, igazgató úr. Itt nyilván tévedés van. Ön huszonhat személyt tart öt vagy hat kis szobában. Mi itt hárman vagyunk, és hatvannak való helyünk van. Mondom, tévedés történt, ön az én lakásomat lakja, én az önét. Adja vissza a hajlékomat; ez itt az öné.
Másnap a huszonhat szegény beteget elhelyezték a püspöki palotában, a püspök pedig a kórházépületbe költözött.
Myriel úrnak nem volt vagyona, hiszen a családja tönkrement a forradalomban. Húga ötszáz frank életjáradékot húzott, ez a plébánián elég volt személyes szükségleteire. Myriel úr mint püspök tizenötezer frank javadalmazást kapott az államtól. Ennek az összegnek hovafordítását, aznap, mikor beköltözött a kórházba, egyszer s mindenkorra a következőképpen határozta el. Sajátkezű följegyzését idézzük:

HÁZTARTÁSI KIADÁSAIM BEOSZTÁSA

A kispapok nevelőintézetének	ezerötszáz frank
A misszionáriusoknak	száz frank
A montdidier-i lazaristáknak*	száz frank
A külföldi missziók párizsi szemináriumának	kétszáz frank
A Szentlélek kongregációnak	százötven frank
A szentföldi egyházi intézményeknek	száz frank
Kisdedóvó jótékonysági egyesületeknek	háromszáz frank
Külön az arles-i egyesületnek	ötven frank
A börtönviszonyok javítására	négyszáz frank
A rabok helyzetének könnyítésére és kiszabadításukra	ötszáz frank
Az adósok börtönében sínylődő családapák kiszabadítására	ezer frank
Az egyházmegye szegénysorsú tanítóinak fizetéskiegészítésre	kétezer frank
Hautes-Alpes megye állami gabonaraktárainak	száz frank
A digne-i, manosque-i és sisteroni hölgykongregációknak,
ínséget szenvedő lányok ingyenes oktatására	ezerötszáz frank
A szegényeknek	hatezer frank
Személyes kiadásaimra	ezer frank
Összesen	tizenötezer frank

Egész idő alatt, amíg Digne püspöke volt, Myriel úr nem változtatott ezen az intézkedésen. Ezt nevezte, mint láttuk, háztartási kiadásai beosztásának.
Az intézkedést Baptistine kisasszony tökéletes alázattal fogadta. A szentéletű lánynak Myriel úr a testvérbátyja és egyszersmind püspöke volt, természetadta barátja és egyházrendelte fölöttese. Egyszerű szívvel szerette és tisztelte. Szava előtt meghajolt, híven követte cselekedeteiben. Csak Magloire-né, a házvezetőnő zsörtölődött egy kicsit. A püspök úr, mint láttuk, csupán ezer frankot tartott meg magának, Baptistine kisasszony évjáradékával együtt ezerötszáz frankra rúgott az egész. Ebből kellett élnie a két idős nőnek és az aggastyánnak.
És ha egy-egy falusi plébános felkereste Digne-ben, a püspök úrnak ennyiből még vendéglátásra is telt, hála Magloire-né szigorú takarékosságának és Baptistine kisasszony okos gazdálkodásának.
Már vagy egy hónapja élt Digne-ben a püspök, mikor egy nap így szólt:
– Tulajdonképpen nagyon szűkösen élünk!
– Meghiszem azt – kapott a szón Magloire-né –, hiszen méltóságod még be sem adta igénylését a megyéhez a városban való kocsizás és a megyében tett körutak költségátalányára. A régi püspökök ezt rendszeresen megkapták.
– No lám! – mondta a püspök. – Magának igaza van, Magloire-né.
Beadta az igénylést.
A megyegyűlés nemsokára tárgyalta a kérdést és megszavazott neki évi háromezer frankot, ezen a címen: különátalány a püspök úrnak kocsiköltségre, postakocsi és főpásztori körutak költségeire.
A dolog nagy port vert fel a helybeli polgárság körében, és egy császári szenátor, az Ötszázak Tanácsának* egyik tagja, aki támogatta a Brumaire tizennyolcadiki államcsínyt, s aki Digne városánál nagyszerű szenátori fizetést húzott, ingerült hangú levelet írt Bigot de Préameneu* kultuszminiszternek, abból idézzük ezeket a hiteles sorokat:
Kocsiköltség? Mi szükség van arra egy alig négyezer lakost számláló városban? Postakocsi és vidéki utazások költségei? Először is mire jók ezek az utazások? Aztán meg hogyan kerül postakocsi a hegyvidékre? Nincsenek is utak. Csak lovon lehet járni. Még a Durance hídja Cháteau-Arnoux-nál sem nagyon bírja el az ökrösszekereket. Ilyenek mind a papok, kapzsik és fukarok. Ez, amikor megérkezett, adta a jóságos apostolt. Most meg azt teszi, amit a többiek, hintó kell neki meg postakocsi. Fényűzés kell neki, mint a régi püspököknek… Ó, a telhetetlen papzsák! Gróf úr, addig nem lesz rend, amíg a császár meg nem szabadít bennünket a csuhásoktól. Le a pápával! (Rómával akkor már kezdett romlani a viszony.) Én bizony csak Caesarnak adom meg, ami megilleti… És így tovább.
Annál inkább örült a dolognak Magloire-né.
– Helyes – mondta Baptistine kisasszonynak –, őméltósága mindeddig csak másokkal törődött, ideje, hogy most már önmagával is törődjön. Minden jótékony célnak eleget tett. Ez a háromezer frank a miénk. Végre!
A püspök még aznap megírta és átadta húgának a következő jegyzéket:

KOCSIZÁSI ÉS UTAZÁSI KÖLTSÉGEK

Húslevesre a kórházi betegeknek	ezerötszáz frank
Az aixi kisdedóvó egyesületnek	kétszázötven frank
A draguignani kisdedóvó egyesületnek	kétszázötven frank
A talált gyermekeknek	ötszáz frank
Az árváknak	ötszáz frank
Összesen	háromezer frank 

Ez volt Myriel úr költségvetése.
A püspöki stólajövedelmet, a házasulandók kihirdetéséért, diszpenzációkért, szükségkeresztelésekért, szentbeszédekért, templomok és kápolnák felszenteléséért, esketésekért s több effélékért járó díjakat a gazdagokon annál is szigorúbban behajtotta, mert az így összegyűlt pénzt a szegények közt osztotta szét.
Rövidesen csak úgy özönlöttek a pénzadományok Myriel úr portájára. Egymásnak adták a kilincset a vagyonosok és a szűkölködők, ezek elvitték az alamizsnát, amit amazok letétbe helyeztek. Egy év sem telt el, a püspök lett a jótékonykodók kincstárnoka és az ínségesek pénztárnoka. Tekintélyes összegek mentek keresztül a kezén, de semmi sem bírhatta rá, hogy változtasson életmódján és többet költsön magára a legszükségesebbnél.
Sőt. Minthogy lent mindig nagyobb a nyomor, mint fönt a felebaráti érzület, az adományokat úgyszólván el is osztotta, mielőtt összegyűjtötte volna. Olyan volt ez, mint az eső a kiszáradt földnek, akármennyi pénzt kapott a püspök, sohasem volt elegendő. Akkor szájától vonta meg a falatot.
Az lévén a szokás, hogy a püspökök egyházfői rendeleteiket és pásztorleveleiket keresztnevükkel írják alá, a környék szegényei püspökük vezeték- és keresztnevei közül a szeretet ösztönével azt választották ki, amelyik értelmük számára jelentett valamit; sohasem hívták őt másként, mint Bienvenu méltóságos úrnak.* Követjük példájukat és alkalomadtán mi is ezen a néven fogjuk őt emlegetni. Egyébként neki tetszett is ez a megszólítás.
– Szeretem ezt a nevet – mondogatta –, a Bienvenu enyhíti a méltóságost.
Nem állítjuk, hogy az itt fölvázolt arckép valószínű; de merjük mondani, hogy élethű.

III

Jó püspök, nehéz egyházmegye

A püspök úr alamizsnára váltotta át a hintaját, de azért szemleútjait nem hanyagolta el. A digne-i egyházmegye fáradalmas terület. Kevés a síkság, sok a hegy, járható út, amint láttuk, alig akad. Van benne harminckét plébánia, negyvenegy helynökség és kétszáznyolcvanöt filiálé. Mindezeket sorra látogatni nem csekély feladat. A püspök úr győzte. Közeli helyekre gyalog járt, síkságra szekéren, hegyek közé öszvérháton. A két öreg nő rendszerint elkísérte. Ha az út nekik túlságosan fárasztó lett volna, egyedül ment.
Egy nap szamárháton érkezett Senez városkába, mely régente püspöki székhely volt. Akkoriban nagyon lapos volt az erszénye, más szállító eszközre nem futotta. A város polgármestere a püspöki palota kapujában fogadta, és megbotránkozva nézte, ahogy leszállt a szamárról. Körülötte néhány polgár nevetgélt.
– Polgármester úr, polgár urak – szólt a püspök –, látom szemükben a megbotránkozást; nagy kevélységnek tartják, hogy egy szegény pap azon az állaton utazgat, amely Jézus Krisztus állata volt. Higgyék el, szükségből teszem, nem hivalkodásból.
Körútjain türelmes volt és szelíd, keveset prédikált, inkább csak beszélgetett. Semmilyen erényt nem helyezett elérhetetlenül magas polcra. Sohasem folyamodott távoli érvekhez és példákhoz. Egy falu lakosai elé a szomszéd falu lakosait állította mintaképül. Olyan járásokban, ahol ridegen bántak az ínségesekkel, így beszélt:
– Nézzétek a brianconiakat. A szűkölködőket, az özvegyeket és árvákat följogosították, hogy három nappal korábban kaszálhassák le rétjüket, mint a többiek. Házukat, ha rombadőlt, ingyen újjáépítik. De istenáldotta falu is az. Kerek száz esztendő alatt egyetlen gyilkos sem akadt benne.
Zsugori és haszonleső nép lakta falvakban ezt mondta:
– Nézzétek az embrunieket. Ott aratás idején, ha egy családapának a fia éppen katonáskodik, lánya a városban szolgál, ő maga beteg és nem dolgozhat, a plébános a hivők imáiba ajánlja a szerencsétlent; és vasárnap mise után a falu apraja-nagyja, férfia-asszonya kimegy a szegény ember földjére, learatnak helyette és még be is hordják a csűrébe a szalmát meg a gabonát.
A vagyoni vagy örökségi kérdések miatt viszálykodó családokat így intette:
Nézzétek Devolny lakóit, azon a vad hegyvidéken ötven évben egyszer se hallani fülemülét. És lám, ha ott egy családban meghal az apa, a fiúk elmennek szerencsét próbálni és a lányokra hagyják a vagyont, hogy könnyebben találjanak férjet.
Olyan járásban, ahol az emberek pereskedésre hajlanak és a gazdák okmánybélyegbe ölik a vagyonukat. Így beszélt:
– Nézzétek a Queyras-völgy derék parasztjait. Háromezer lélek. Istenem! Úgy élnek, mint valami kis köztársaságban. Nem ismernek sem bírót, sem végrehajtót. A polgármester végez mindent. Ő veti ki az adót, mindenkire igazságos mérlegelés szerint, ingyen ítél a peres ügyekben, díjtalanul osztja szét az apai örökséget, döntéseiért nem kér pénzt, és szót fogadnak neki, mert igaz ember az egyszerű emberek közt.
Olyan falvakban, ahol nem talált iskolamestert, megint a queyrasiakkal példálózott:
– Tudjátok, azok hogy csinálják? Minthogy egy tíz-tizenöt hajlékból álló kis falu többnyire nem tud eltartani egy tanítót, a völgy több községe közösen fizet egy-egy iskolamestert, ez sorra járja a falvakat, itt egy hetet, ott tíz napot tölt el és tanít. Ezek a tanítók a vásárokra is eljárnak, ott találkoztam velük. Megismerni őket a zsinóros kalapjuk mellé tűzött tollakról. Aki csupán olvasni tanít, annak egy tolla van: aki olvasni és számolni tanít, annak kettő: aki olvasáson és számoláson kívül latint is tanít, annak három. Ezek nagyon tudós emberek. De szégyen is a tudatlanság! Tegyetek úgy, mint a queyrasiak.
Így beszélt a néphez, komolyan és atyailag. Ha példa nem volt kéznél, példázatokat talált ki, kertelés nélkül szólt a tárgyhoz, kevés frázissal, sok szemléletes képpel, igazi krisztusi ékesszólással, meggyőződésből fakadó meggyőző erővel.

IV

Amilyen a beszéd, olyan a cselekedet

Társalgása nyájas és derűs volt. Közel engedte magához a vele egy födél alatt élő két idős nőt; úgy el tudott velük nevetgélni, mint egy iskolás gyerek.
Magloire-né szerette Nagyságod-nak szólítani. Egy ízben a püspök fölkelt a karosszékéből és a könyvespolchoz lépett. A könyv, amelyet keresett, az egyik legfelső sorban volt. Meglehetősen alacsony termetű lévén, nem tudta levenni. – Legyen szíves, Magloire-né – mondta –, hozzon ide egy széket. A "nagyságom" nem elegendő, hogy elérhessem azt a polcot.
Egy távoli rokona, de Lo grófné, ritkán szalasztottá el az alkalmat, hogy jelenlétében föl ne emlegesse három fiának úgynevezett reményeit. Volt több elaggott, sír szélén álló felmenő ágbeli rokona, akiknek majdani örökösei természetesen az ő fiai voltak. A legifjabbik százezer frank évjáradékot várt egy öreg nagynénjétől; a középsőre nagybátyjának hercegi rangja kellett hogy szálljon; a legidősebb a nagyapja pairi méltóságának volt várományosa. A püspök rendszerint csendben hallgatta ezeket az ártatlan és megbocsátható anyai dicsekvéseket. Egyszer azonban szórakozottabbnak látszott, mint egyébkor, mialatt a grófnő megint apróra elmagyarázta neki ezeket a hagyatékokat és "reménységeket". Az asszony kissé ingerülten hagyta félbe előadását:
– Ejnye no, kedves rokon! Ugyan min jár az esze?
– Különös dolgon – szólt a püspök. – Azt hiszem. Szent Ágoston* mondja: "Vessétek reményeteket abba, akinek nincs hagyatéka."
Más alkalommal gyászjelentést kapott, amelyen az elhunyt környékbeli főnemes különféle méltóságain kívül hosszú sorban díszelegtek valamennyi rokonának hűbéri és nemesi címei.
– Mily széles háta van a halálnak!! – kiáltott fel. – Mily vígan cipeli a töméntelen címet, amivel megterhelik, és mily elmések az emberek, hogy így felhasználják a hiúságuk legyezgetésére!
Értett alkalomadtán a szelíd gúnyolódáshoz, aminek mélyén majdnem mindig volt komoly értelem. Egyszer nagyböjtben fiatal káplán érkezett Digne-be és prédikált a székesegyházban. Eléggé jó szónok volt. Beszédének tárgyául a jótékonyságot választotta. Felszólította a gazdagokat, adakozzanak a nélkülözőknek, ha nem akarnak pokolra kerülni. A lehető legborzalmasabbnak festette le a kárhozatot, kívánatosnak és gyönyörűnek a mennyországot. Volt a hallgatóság közt egy nyugalomba vonult dúsgazdag kereskedő, amolyan uzsorásféle, név szerint Géborand úr, aki posztó, flanelt, gyapjúszövet és feznek való kelme gyártásával félmilliós vagyont gyűjtött. Géborand soha életében nem adott még alamizsnát szegény embernek: A szentbeszéd elhangzása után sokaknak feltűnt, hogy minden vasárnap egy sout adott a templom előtt kéregető öreg koldusoknak. Hatan osztozkodtak rajta. Egy nap a püspök meglátta, amint így jótékonykodott. Mosolyogva mondta a húgának:
– Nézd csak, Géborand úr egy sou ára túlvilági üdvösséget vásárol magának.
Amikor jótékonyságról volt szó, egy-egy visszautasítás sem szegte kedvét, s az ilyenre úgy válaszolt, hogy meggondolkoztatta az illetőt. Egy ízben könyöradományokat gyűjtött a szegények részére a város egyik úri szalonjában; jelen volt Champtercier márki is, gazdag, fösvény öregember, aki értette a módját, hogy egyszerre adja a túlzó királypártit és a szélső volteriánust. Akadt nem egy ebből a fajtából. A püspök, mikor melléje került, megérintette a karját:
– Márki úr, kell hogy ön is adjon valamit.
A márki megfordult és szárazon felelte:
– Méltóságos uram, nekem megvannak a magam szegényei.
– Adja nekem őket – mondta a püspök.
Egy nap a székesegyházban így prédikált:
– Keresztény testvéreim! Franciaországban egymillió háromszázhúszezer parasztháznak csupán három nyílása van, egymillió-nyolcszáztizenhétezernek kettő, vagyis ajtaja és ablaka, végül háromszáznegyvenhatezer kunyhónak egyetlen nyílása az ajtó. És ez mind amiatt van, amit úgy hívnak, hogy ajtó- és ablak-adó. Képzeljétek el, szegény családok, öregasszonyok, kisgyermekek élnek ezekben a nyomorúságos hajlékokban, mennyire elharapózik köztük a hideglelés, a ragály! Sajnálatos dolog! Istentől ajándékba kapják az emberek a friss levegőt, a törvény azonban pénzt kér érte. Nem ócsárlom a törvényt, de áldom a Jó Istent. Az Isére, a Var völgyében és a két alpesi megyében a parasztoknak még csak talicskájuk sincs, háton hordják a trágyát a földekre, nincs gyertyájuk, gyantás faágakkal és szurokkal megmártott kötélvégekkel világítanak. Így van ez az egész Dauphiné magaslati táján. Fél esztendőre való kenyeret sütnek egyszerre, szárított tehénganéjjal fűtött kemencékben. Ezt a kenyeret félen baltával darabolják fel és egy álló napig vízben áztatják, hogy megehessék. Testvéreim, legyetek irgalmasok! Lássátok meg magatok körül a szenvedést!
Provence-i születésű lévén, könnyen elsajátította a Délvidék valamennyi tájszólását. Ez fölöttébb tetszett a népnek, és nem kis részben járult hozzá, hogy mindenkivel meg tudta értetni magát. A kunyhókban és a hegyvidéki tanyákon egyaránt otthonosan járt-kelt. A legmagasztosabb dolgokról tudott beszélni a legközönségesebb szavakkal. Minthogy mindenki nyelvén szólt, minden lélekhez közel férkőzött.
Egyébként a köznéppel ugyanúgy viselkedett, mint az urakkal.
Senkit sem kárhoztatott elhamarkodottan, mindenkor tekintetbe vette a körülményeket. "Nézzük meg, honnét ered a hiba" – szokta mondani.
Mint volt bűnös – ahogy mosolyogva nevezte önmagát – idegenkedett a merev túlbuzgóságtól, és a bősz erényhősök homlokráncolása nélkül, nyíltan hirdette tanait, amelyeket ilyenformán lehetne összefoglalni:
"Az embernek teste van, ez terhe és kísértője. Hurcolja és egyúttal viteti magát vele.
Légy résen, tartsd féken a testedet, gyúrd le és csak végső szükségben engedelmeskedj neki. Ez az engedelmesség is lehet vétek, de az így elkövetett bún bocsánatos. Aki így bukik el, térdre bukik, a térdrebukás pedig végződhet imádságban.
Szentnek lenni – kivétel; igaznak lenni – szabály. Tévedhetsz, hibázhatsz, vetkezhetsz, de légy igaz ember.
A lehető legkevesebb bún: ezt diktálja az emberi törvény. A teljes bűntelenség csak az angyal álma lehet. Mindent, ami földi, a bűn súlya nyom. A bűn a lélekben az, ami a természetben a nehézkedés."
Csak mosolygott, ha látta, hogy az emberek nagyon kiabálnak és hamar felháborodnak.
Ó, ó – mondta ilyenkor –, úgy látszik, ebben a rút hibában mindenki vétkes. Lám, az ijedt képmutatók sietnek tiltakozni, hogy magukat fedezzék.
Elnéző volt a nők és a szegények iránt, akikre a társadalom súlya nehezedik. Ezt vallotta:
– A nők, a gyermekek, a szolgák, a gyengék, a nyomorgók, a tudatlanok hibáiban a férjek, a szülők, az urak, az erősek, a gazdagok, a műveltek vétkesek.
Ezt is hirdette:
– Tanítsátok meg a tudatlanokat mindenre, amire megtaníthatjátok; a társadalom a hibás, hogy nem részesíti őket ingyenes oktatásban; felelős a sötétségért, amit előidéz. Ha a lélek csupa homály, magától tenyészik benne a bűn. Nem a bűn elkövetője, hanem a homály terjesztője a hibás.
Amint látjuk, különös és egyéni felfogása volt a világ dolgairól. Úgy sejtem, ezt az evangéliumból merítette.
Egyik nap valamelyik szalonban hallott egy bűnesetről, amelyet a hatóság már kinyomozott, és amely közvetlenül ítélethozatal előtt állt. Egy férfi nyomorba került, s hogy eltarthassa szeretőjét és tőle született gyermekét, pénzhamisításra vetemedett. A pénzhamisítást akkoriban még halállal büntették. A nőt rajtakapták, amikor kiadta a férfi által készített első pénzdarabot. Letartóztatták, de csak ellene volt bizonyíték. Csak ő tehetett terhelő vallomást, amely a férfi vesztét okozta volna. Ezt megtagadta. Akárhogy szorongatták, konokul kitartott a tagadás mellett. Az államügyésznek támadt egy ötlete. Kiagyalta, hogy a férfi hűtlenkedett, és ravaszul összeállított levéltöredékek felmutatásával sikerült elhitetnie a szerencsétlen nővel, hogy vetélytársa van, s hogy kedvese megcsalta. Féltékenységi rohamában a nő leleplezte szeretőjét, mindent bevallott, minden bizonyítékot kiszolgáltatott. A férfinak vesztett ügye lett. Úgy volt, hogy bűntársával együtt rövidesen az aixi törvényszék elé állítják. Székében tárgyalták az esetet, mindenki magasztalta az államügyész fortélyát. A féltékenység latba vetésével a haragos leiekből kipattantotta a valót, a bosszú révén tett eleget az igazságszolgáltatásnak. A püspök szótlanul hallgatta végig a történetet. Azután megkérdezte:
– Hol fognak ítélkezni a férfi és a nő felett?
– Az esküdtszéken.
Második kérdése ez volt:
– És hol ítélkeznek az államügyész úr felett?
Tragikus eset történt Digne-ben. Egy embert gyilkosságért halálra ítéltek. A szerencsétlen nem volt tanult ember, de nem is egészen tudatlan. Mint vásári mutatványos és utcai írnok tengődött. A bűnper nagy izgalmat kavart a városban. A kivégzés előtti napon a börtön lelkésze megbetegedett. Lelkész kellett, aki az elítéltet az utolsó pillanatokban vigasztalja. Hívták a plébánost. Ez állítólag megtagadta a szolgálatot mondván: "Nem tartozik rám. Semmi közöm az ügyhöz meg ahhoz a csepűrágóhoz, magam is beteg vagyok, különben is nem az én dolgom." Ezt a választ tudatták a püspökkel, mire az így szólt:
– Igaza van a plébános úrnak. Nem a: ő dolga, hanem a: enyém.
Nyomban a fogházba sietett, bement a "csepűrágó" cellájába, nevén szólította, megfogta a kezét és lelkére beszélt. Evésről, alvásról is megfeledkezett, az egész napot és az egész éjszakát mellette töltötte. Istenhez könyörgött az elítélt lelkéért s az elítélthez saját lelkéért. A legszebb igazságokat mondta el neki, azokat, amelyek a legegyszerűbbek. Apja, testvére, barátja volt: püspöke csak azért, hogy megáldja. Megtanította mindenre, megnyugtatta, vigasztalta. Ez az ember kétségbeesésben halt volna meg. Örvénynek rémlett előtte a halál. Remegve állt meg a gyászos küszöbön és rémülten tántorodott vissza. Nem volt annyira tudatlan, hogy tökéletesen közönyös lett volna. A halálos ítélet szörnyű megrázkódtatása itt-ott megbontotta körülötte azt a válaszfalat, amelyet életnek nevezünk, s amely leplezi szemünk elől a dolgok titokzatos lényegét. Tekintete ezeken a végzetes réseken át szüntelenül a túlvilágot kereste, de csak sötétséget látott. A püspök megcsillantott előtte valami fényt.
Másnap, mikor elvezették a szerencsétlent, a püspök mellette volt. Elkísérte a vesztőhelyre. Lila körgallérban, nyakában a püspöki kereszttel, mutatkozott a nép előtt, a megkötözött bűnös oldalán.
Vele együtt szállt fel a kordéra, vele együtt ment fel a vérpadra.
A tegnap még komor és lesújtott bűnös arca most szinte sugárzott. Lelke megenyhült. Istenbe vetette reményét. A püspök megölelte, s egy pillanattal a bárd lehullása előtt így szólt hozzá:
– Akit az ember megöl, az Isten föltámasztja; akit testvérei elüldöznek, az megtalálja az Atyát. Imádkozzál, higgy, lépj be az örök életbe! Az Atya ott van.
Mikor leszállt a vérpadról, volt a szemében valami, ami a tömeget arra késztette, hogy-tisztelettel utat nyisson neki. Nem tudták, mit csodáljanak inkább, sápadtságát-e vagy lelki derűjét. Mikor hazament szerény hajlékába, melyet mosolyogva "palotá"-jának szokott mondani, így szólt a húgához:
– Főpapi szertartást végeztem.
Minthogy az emberek a legmagasztosabb dolgokat értik meg a legkevésbé, akadtak a városban, akik komédiázásnak minősítették a püspök viselkedését. De ez a szóbeszéd csak a szalonokban járta. A nép, mely nem gyanít rosszat a szent cselekedetek mögött, elérzékenyülten csodálta püspökét.
A püspököt magát mélyen megrendítette a vérpad látványa, és csak nagy sokára tért magához megrendüléséből.
A vérpad, ahogy hirtelen elébünk mered, valóban kísérteties látvány. Lehet valaki némileg közönyös a halálbüntetés kérdésében, megteheti, hogy se igent, se nemet ne mondjon, ameddig nem látott saját szemével nyaktilót. De ha egyszer szemtől szembe kerül vele, a találkozás oly megrázó, hogy dönteni kell, állást foglalni mellette vagy ellene. Némelyek bámulják, mint de Maistre;* mások gyűlölik, mint Beccaria.* A nyaktiló a törvény megtestesülése; megtorlásnak nevezi magát, nem semleges és nem tűr semlegességet. Aki látja, azon a legtitokzatosabb borzongás fut át. Minden társadalmi probléma kérdőjele fölmered a bárd körül. A vérpad látomás. A vérpad nem deszkaállvány, a vérpad nem gép, a vérpad nem fából, vasból és kötelekből tákolt szerkezet. Inkább olyan, mint valami sötét szándékú élőlény, azt hinnéd, ez a deszkaállvány lát, ez a gép hall, ez a szerkezet értelmes lény, ennek a fának, vasnak, kötélzetnek akarata van. A lélek lidérces álmában úgy rémlik, mintha a förtelmes készüléknek köze lenne ahhoz, amit művel. A vérpad a hóhér cinkosa; emberhúst eszik, embervért iszik. Bíró és ács közös csinálmánya ez a szörnyeteg kísértet, melyet mintha valamilyen borzadályos élet hatna át, az az élet, amely az általa osztott tömérdek halálból ered.
A kivégzés rettenetes és mélységes hatást tett a püspökre; másnap és még sok nappal azután is lesújtottnak látszott. A gyászos perc szinte erőszakos derűje eltűnt; a társadalmi igazságszolgáltatás sötét árnyéka nehezedett rá. Ő, akiből rendszerint csak úgy sugárzott az elégedettség, ha elvégezte ténykedését, most mintha szemrehányással illette volna magát. Néha magában beszélt, halk szóval gyászos monológokat rebegett. Egyik este a húga ennyit hallott és jegyzett meg magának:
– Nem hittem volna, hogy ilyen szörnyűséges. Baj, ha az ember annyira elmerül az isteni törvényben, hogy nem vesz tudomást az emberi törvényről. A halál Isten dolga. Mi jogon nyúlnak az emberek ehhez az ismeretlen valamihez?
Idővel enyhültek a benyomások, valószínűleg el is enyésztek. Feltűnt azonban, hogy a püspök ettől fogva kerülte a kivégzés helyét.
A nap bármely órájában el lehetett hívni Myriel urat betegek, haldoklók ágyához. Tudta, hogy ez az ő legfőbb kötelessége, legfontosabb munkája. Özvegyen vagy árván maradt családokhoz hívás nélkül is ellátogatott. Órák hosszat tudott hallgatagon ülni a férj mellett, aki elvesztette imádott feleségét, az anya mellett, aki elvesztette gyermekét. És amint tudta, mikor kell hallgatni, tudta azt is, mikor kell beszélni. Csodálatosan értett a vigasztaláshoz! A fájdalmat nem a feledéssel eltüntetni, hanem a reménységgel fölmagasztalni és megnemesíteni törekedett. Így beszélt:
– Vigyázzatok, minő lélekkel fordultok a halottak felé. Ne gondoljatok a múlandó porhüvelyre. Az égre figyeljetek, meglátjátok ott a kedves halott élő világosságát.
Tudta, hogy a hit gyógyít. A kétségbeesett embert igyekezett jó szóval lecsillapítani, példának állította eléje a sorsában megnyugvó embert, s a fájdalmat, amely a sírgödörbe néz, igyekezett azzá a fájdalommá változtatni, mely egy csillagra irányítja tekintetét.

V

Bienvenu úr sokáig hordta a reverendáit

Myriel urat magánéletében ugyanazok a gondolatok töltötték el, mint nyilvános működésében. Aki közelről látja, komolynak és szépnek találta volna a digne-i püspök önkéntes szegénységét.
Mint minden aggastyán és a legtöbb gondolkozó, keveset aludt. Álma rövid volt, de mély. Reggel egy óra hosszat elmélkedett, majd misét mondott a székesegyházban vagy házikápolnájában. Mise után reggelire egy darab rozskenyeret mártogatott frissen fejt tejbe. Azután dologhoz látott.
Egy püspöknek nagy az elfoglaltsága. Naponta fogadni a püspöki titkárt, aki rendszerint kanonok, s majdnem naponta a fővikáriusokat is, szerzetesrendeket ellenőrizni, felmentéseket adni, egész könyvtárra való misekönyvet, katekizmust, imakönyvet átvizsgálni, pásztorleveleket írni, hitszónoklatokat jóváhagyni, plébánosok és polgármesterek vitáiban egyeztetni, egyházi és hivatali levelezést folytatni egyfelől az állammal, másfelől a szentszékkel – mindez tömérdek dolgot ád.
Ami ideje mindezen elintéznivalókon, a misézésen és a breviárium olvasáson túl maradt, azt mindenekelőtt a szűkölködőknek, a betegeknek és a sorsüldözötteknek szentelte; ami időt a szűkölködők, a betegek és a szerencsétlenek meghagytak neki, azt munkával töltötte el. Vagy a kertjében ásott, vagy olvasott és írt. Erre a kétfajta munkára ugyanazt a szót használta: kertészkedem. "A szellem is kert" – szokta mondani.
Délben megebédelt. Ebédje hasonló volt a reggelijéhez.
Két óra tájt szép időben elment hazulról és gyalog sétált a mezőn vagy a városban, gyakran betért a szegények viskóiba. Gondolatokba merülve, lesütött szemmel, hosszú botjára támaszkodva egyedül járkált. Jó meleg, vattával bélelt lila köpenyt viselt, lila harisnyát, ormótlan cipőt és lapos kalapot, három sarkán egy-egy aranybojttal.
Bárhol megjelent, ünnep volt. Alakja mintha fényt és meleget árasztott volna. Gyerekek és öregek úgy fogadták a küszöbön, mint a napsugarat. Áldását áldással viszonozták. A püspök házára mutattak, ha valakinek valamire szüksége volt.
Itt-ott megállt, elbeszélgetett kisfiúkkal, kislányokkal, rámosolygott az anyákra. Amíg volt pénze, a szegényeket látogatta; ha elfogyott, sorra járta a gazdagokat.
Minthogy reverendáit nagyon sokáig hordta és nem akarta, hogy észrevegyék, mindig a lila köpenyét vette fel, ha a városba ment. Ez nyáron kissé kényelmetlen volt.
Este fél kilenckor vacsorázott a húgával. Magloire-né mögöttük állt és felszolgált. Rendkívül szerény volt ez az étkezés. Ha azonban valamelyik plébános volt náluk vacsorán, Magloire-né felhasználta az alkalmat, hogy jó tavi halat vagy finom vadpecsenyét tálaljon őméltóságának. Minden egyes plébános ürügyet szolgáltatott kiadósabb étkezésre: a püspök ilyenkor szemet hunyt. Egyébkor az étrendje csak vízben főtt főzelékből és olajos levesből állt. Mondták is a városban: "Amikor nincs plébános vendége, akkor a püspök böjtöl, mint egy trappista barát."
Vacsora után félórát elbeszélgetett Baptistine kisasszonnyal és Magloire-néval; azután szobájába vonult és ismét íráshoz látott. Hol cédulákra jegyezgetett, hol valamilyen fóliáns szélére. Műveit, sőt majdnem tudós ember volt. Öt-hat értékes kézirata maradt fenn, köztük egy értekezés a Genezis eme verséről: "Kezdetben az Úr lelke lebegett a vizek felett." Ezzel a verssel egybevet három különböző szöveget. Az arab fordítást, mely így hangzik: "Az Úr szelei fújtak": Josephus Flaviust,* aki így ír: "A magasságból szélroham zúdult a földre"; és végül Onkelos káldeus változatát:* "Istentől eredő szél lengett végig a vizek felszínén." Egy másik értekezésében Hugo ptolemaisi püspöknek,* jelen könyv szerzője dédnagybátyjának teológiai műveit elemzi és megállapítja, hogy ennek a főpapnak kell tulajdonítani több, a múlt században Barleycourt néven megjelent mű szerzőségét.
Olykor, akármiféle könyv olvasása közben, egyszerre mély elmélkedésbe merült, s mikor fölocsúdott, néhány sort jegyzett az éppen kezében tartott könyv lapjaira. Ezek a sorok gyakran semmiféle vonatkozásban nem voltak a könyv tartalmával. Előttünk van például egyik jegyzete, egy negyedrétű kötet margóján. A kötet címe: Lord Germain levelezése Clinton és Cornwallis tábornokokkal, valamint az amerikai hajóhad tengernagyjaival. Pincot versailles-i és Pissot párizsi (Quai des Augustins) könyvkereskedők kiadása.
A jegyzet így szól:
"Ó, ki, te létezel!
A Prédikátor Mindenhatónak nevez, a Makkabeusok Teremtőnek szólítanak, az Efezusiakhoz írt levél Szabadságnak hív, Baruch* Végtelenségnek, a Zsoltárok Könyve Bölcsességnek és Igazságnak. János apostol Világosságnak, a Királyok Könyve Úrnak, az Exodus Gondviselésnek, a Leviticus Szentségnek. Ezdrás* Igazságosságnak, a Genezis Istennek, az ember Atyának; de Salamon Irgalmasságnak szólít, és valamennyi neved közt ez a legszebb."
Fél tízkor a két nő visszavonult az emeleti szobákba, a püspököt egyedül hagyták a földszinten.
Itt szükség van rá, hogy pontosan leírjuk, milyen is volt a digne-i püspök lakása.

VI

Kivel őriztette a házát

A ház, amelyben lakott, mint már mondottuk, egyemeletes volt: három szoba a földszinten, három az emeleten, afölött padlás. A ház mögött negyedholdnyi kert. Az emeletet a két nő foglalta el. A püspök az alsó traktusban lakott. Az első, utcára nyíló szoba volt az ebédlő, a második a háló, a harmadik a házikápolna. A kápolnából csak a hálószobán, a hálóból csak az ebédlőn át lehetett kijutni. A kápolna hátsó részében zárt alkóv volt benne ágy, arra az esetre, ha szállóvendég van. A püspök falusi plébánosoknak ajánlotta fel ezt az ágyat, ha személyes ügyben vagy parókiájuk dolgában Digne-be kellett jönniük.
A házhoz tapadó, a kertből elkülönített telken álló épületet, amely azelőtt kórházi gyógyszertár volt, konyhává és éléskamrává alakították át.
Istálló is volt a kertben, a kórház egykori konyhája, ahol a püspök két tehenet tartott. Akármennyi tejet adtak, a felét minden reggel elküldte a kórház betegeinek. "Fizetem a dézsmámat" – mondta.
Szobája eléggé nagy volt, és télen nehezen fűthető. Mivel a tűzifa Digne-ben nagyon drága, kitalálta, hogy a tehénistállóban deszkafallal elválasztat magának egy fülkét. Nagy hidegben itt töltötte az estéit. Ezt a fülkét téli szalonjának nevezte.
Ebben a téli szalonban, akárcsak az ebédlőben, nem volt más bútor, mint egy négyszögletes fenyőfa asztal és négy szalmaszék. Az ebédlőben azonkívül még egy rózsaszínre mázolt ócska pohárszék is állt. A pohárszék párjából a püspök oltárt csinált, amely fehér terítőkkel és olcsó csipkékkel letakarva, kápolnáját díszítette.
Gazdag hívei és a digne-i jámbor asszonyok többször gyűjtést rendeztek, hogy őméltóságának legyen miből szép új oltárt állítani házikápolnájába. Mindannyiszor elfogadta a pénzt és a szegényeknek adta.
– A legszebb oltár mondotta – egy szegény ember lelke, aki a kapott vigaszért hálát ad Istennek.
A kápolnában két szalmafonatú imazsámoly volt, a hálószobában pedig egy karosszék, ugyancsak szalmafonatú. Ha történetesen heten vagy nyolcan voltak nála egyszerre, a megyefőnök, a tábornok vagy a helyőrség törzskara, vagy a papnevelde néhány kispapja, ki kellett hozni az istállóból a téli szalon székeit, a házikápolnából az imazsámolyokat és a hálószobából a karosszéket; így tizenegy ülőalkalmatosságot tudtak összeszedni. Valahányszor új látogatók jöttek, kiürítettek egy szobát.
Megesett néha, hogy tizenketten voltak; ilyenkor a püspök úgy leplezte a zavart, hogy télen a kályhához állt, nyáron pedig a kertbe hívta sétálni vendégeit.
Volt ugyan még egy szék a zárt alkóvban, de arról félig lefoszlott a szalmafonat, és csak három lába volt, úgyhogy csak a falnak támasztva lehetett használni. Baptistine kisasszony szobájában is állt egy nagy kerevet, kopott aranyozású fatámlával és virágos selyemhuzattal, ezt azonban beköltözéskor az ablakon át kellett felszállítani az emeletre, mert a lépcső nagyon keskeny volt, így hát a kerevetet alkalmi bútorként nem lehetett számításba venni.
Baptistine kisasszonynak szíve vágya volt, hogy szalongarnitúrát vásárolhasson rózsamintás sárga utrechti bársonyhuzattal, mahagóni fából, hattyúnyak-faragással, hozzá való dívánnyal. Ez azonban legalább ötszáz frankba került volna, s mivel öt év alatt nem tudott megtakarítani többet negyvenkét frank tíz sounál, végül lemondott róla. De hát ki valósíthatja meg minden vágyát?
Elképzelni sem lehet egyszerűbbet a püspök hálószobájánál. Az udvarra néző nagy ablakkal szemközt állt az ágy, kórházi vaságy zöld vászonmennyezettel. Az ágy fejénél a függönnyel eltakart mosdókészlet még az egykori világ elegáns szokásairól tanúskodott. A két ajtó közül az egyik a kápolnába, a másik, a könyvszekrény mellett, az ebédlőbe nyílt. A nagy, üvegezett könyvszekrény tele volt könyvekkel. A márványozott festésű kandallóban rendszerint nem égett tűz. A kandalló öblében kétfelől vastalapzatokon egy-egy váza díszlett, egykor ezüstgirlandos, aprósávos cifrázatuk a főpapi fényűzést képviselte a lakásban. A kandalló fölött, ahová rendszerint a tükröt akasztják, fakófekete bársonyalapon, kopott aranyozású fakeretben, rézfeszület lógott, melyről már lepattogzott az ezüstözés. Az üvegajtó mellett nagy asztalon tintatartó, szétszórt papírok, vaskos könyvek garmadája. Az asztal mellett szalmafonatú karosszék. Az ágy előtt a házikápolnából áthozott imazsámoly.
Az ágy mellett kétfelől ovális keretben egy-egy arckép függött. A vászon üres részén apró aranybetűs felírás hirdette, hogy az egyik kép Chaliot apátot, Saint Claude püspökét, a másik Tourteau agde-i fővikáriust, a chartres-i egyházmegyéhez tartozó Grand-Champ-i ciszterci rendház apátját ábrázolta. A püspök, amikor a kórházi betegek helyét ebben a szobában elfoglalta, ott találta és ott is hagyta ezeket az arcképeket. Papok voltak az ábrázoltak, s valószínűleg alapítványtevők: kettős oka volt hát, hogy tiszteletben tartsa emléküket. Csak annyit tudott róluk, hogy a király egyazon napon, 1785. április 27-én nevezte ki őket, az egyiket püspökké, a másikat vikáriussá. Ezt az adatot a Grand-Champ-i apát arcképének hátlapjára négy ostyával ragasztott szürkés-fehér papírlap megsárgult írásából betűzte ki a püspök, amikor egyszer Magloire-né leakasztotta a képeket, hogy leverje róluk a port.
A durva gyapjúkelméből varrt ócska ablakfüggöny idővel szétfeslett, s hogy ne kelljen újért pénzt kiadni, Magloire-né kénytelen volt középen összevarrni. A varrás kereszt alakú volt. A püspök gyakran felhívta rá látogatói figyelmét:
– Ugye, milyen szépen illik ez ide!
A ház minden szobáját, a földszinten is, az emeleten is, fehérre meszelték, ahogy kaszárnyákban és kórházakban szokás. Később azonban Magloire-né, mint majd látni fogjuk, Baptistine kisasszony szobájában a meszelt tapéták alatt falfestményekre bukkant. Az épület, mielőtt kórház lett volna, a polgárság gyűlésháza volt, abból az időből maradt ez a díszítés. A szobák vörös téglapadlóját minden héten fölmosták, az ágyak elé szalmagyékényt terítettek. Egyébként a lakást a két nő, fent és lent példás rendben és tisztaságban tartotta. Ez volt az egyetlen fényűzés, amit a püspök megengedett.
– Ezzel nem rövidítjük meg a szegényeket – szokta mondani.
Megjegyzendő azonban, hogy a püspöknek egykori tulajdonából megvolt még hat ezüst evőkészlete és egy nagy ezüst merőkanala. Magloire-né nagy örömére ezek minden nap ott fénylettek a durva fehér abroszon. És mivel a digne-i püspököt a valósághoz híven akarjuk jellemezni, meg kell említenünk azt is, hogy nemegyszer mondta:
– Nem szívesen mondanék le arról, hogy ezüstkészlettel egyem.
Ehhez az ezüstneműhöz járult még két tömör ezüst gyertyatartó. Ezeket egy nagynénjétől örökölte. A gyertyatartókban viaszgyertyák álltak, és rendszerint a püspök kandallóján díszelegtek. Ha ebédre vendég volt, Magloire-né meggyújtotta a gyertyákat, s a két gyertyatartót az asztalra tette.
A püspök szobájában, az ágy fejénél volt egy kis faliszekrény, esténként abba rakta el Magloire-né az ezüstterítékeket és a levesmerő kanalat. Megjegyzendő, a szekrényke kulcsát sohasem húzták le.
A kertben, amelyet a már említett, meglehetősen hitvány építmények kissé elrútítottak, a középső vizesgödörnél, négy sétaút találkozott. Ugyanilyen út húzódott a vakolatlan kőkerítés mentén. Az utak bokrokkal szegélyezett négy táblára osztották a kertet. Háromban Magloire-né zöldséget termelt, egybe a püspök virágokat ültetett. Itt-ott gyümölcsfák is voltak. Egy ízben Magloire-né egy kis szelíd gonoszkodással megjegyezte:
– Méltóságod mindennel törődik, mégis hagy itt egy haszontalan táblát. Többet érne salátát termelni, mint holmi virágokat.
– Téved Magloire-né – szólt a püspök –, a szép van olyan hasznos, mint az, ami hasznot hoz. – Kisvártatva hozzátette:
– Talán még hasznosabb is.
Ez a három-négy ágyasból álló tábla majdnem ugyanannyira érdekelte a püspököt, mint a könyvtára. Szívesen eltöltött benne egy vagy két órát. Gyomlálta, öntözte a virágait, néhol kis gödröket vájt, és magvakat ültetett el a földbe. A kártékony rovaroknak nem volt oly esküdt ellensége, ahogy kertészhez illett volna. Egyébként nem tartotta magát tudós botanikusnak. Nemigen értett a növények osztályozásához, világért sem akart dönteni Tournefort* rendszere és a természetes rendszer közt; sem a kétszikűek mellett az egyszikűekkel szemben, sem Jussieu* mellett Linnével* szemben nem foglalt állást. Nem a növénytan búvára volt, hanem a virágok kedvelője. Tisztelte a tudósokat, de még inkább tisztelte a tudatlanokat, és anélkül, hogy valaha is vétett volna a kettős tisztelet ellen, egy zöld bádog öntözőkannával minden este meglocsolta virágágyait.
A házban egyetlen ajtót sem lehetett kulcsra zárni. Az ebédlő ajtaja, amely, mint láttuk, a székesegyház előtti térre nyílt, azelőtt lakatokkal és reteszekkel volt ellátva, mint valami börtönkapu. A püspök minden zárat levétetett, és ez az ajtó éjjel-nappal csak kilincsre csukódott. Akárki akármikor benyithatott rajta. A két nőt eleinte nagyon aggasztotta ez a soha be nem zárt ajtó, de a püspök azt mondta nekik, tetessenek lakatot az ajtajukra, ha jónak látják. A végén ők is osztoztak a bizalmában, vagy úgy tettek, mintha osztoznának. Csak Magloire-né ijedezett olykor. Hogy a püspök hogy gondolkozott erről, azt megmagyarázza, vagy legalább sejteti ez a pár sor, amit egy biblia margójára jegyzett:
"Az orvos ajtaja sohase legyen zárva, a pap ajtaja mindig nyitva legyen – ez a különbség."
Az orvostudomány bölcselete című könyvbe ezt a jegyzetet írta:
"Nem vagyok-e én is orvos, akárcsak ők? Nekem is vannak betegeim; először is az öveik, akiket ők betegeknek mondanak, aztán az enyéim, akiket én szerencsétleneknek mondok."
Máshová ezt írta:
"Ne kérdezzétek annak a nevét, aki éji szállást kér. Leginkább azt feszélyezi a neve, aki menedékre szorul."
Történt, hogy egy derék pap már nem tudom, a céuleubreux-i plébános volt-e vagy a pompierry-i – alkalmasint Magloire-né biztatására, egy ízben ezt kérdezte tőle:
– Nem gondolja-e a püspök úr, hogy mégiscsak könnyelműség, ha éjjel-nappal nyitva hagyja az ajtaját, hogy bárki beléphessen rajta, s nem fél-e, hogy ily rosszul őrzött házban valami baj eshet? – A püspök szelíd komolysággal vállára tette a kezét és így szólt:
– Nisi Dominus custodierit domum, in vamum vigilant, qui custodiunt eum*
Aztán másra terelte a szót.
Kedvenc mondása volt:
– Van papi vitézség és van lovastiszti vitézség. Csakhogy – tette hozzá – a mi vitézségünknek nyugodtnak kell lennie.

VII

Cravatte

Itt a kínálkozó alkalom, hogy elmondjunk egy érdekes esetet. Nem hagyhatjuk említés nélkül, mert rendkívül jellemző volt Digne püspökére.
Amikor szétverték Gaspard Bés rablóbandáját, amely az ollioules-i völgykatlanban garázdálkodott, egyik alvezére, Cravatte, a hegyekbe menekült. Zsivány cimboráival, akik Gaspard Bés bandájából megmaradtak, egy ideig a nizzai grófságban bujdokolt, később átment Piemont-ba és egyszer csak megint Franciaországban, Barcelonette táján bukkant tel. Először Jauziers-ben, majd Tuiles-ben látták. A Sas-bérc barlangjaiban rejtőzködött, onnan csapott le az ubaye-i és ubayette-i hegyszorosokon át a tanyákra és falvakra. Még Embrunig is elmerészkedett, egy éjjel betört a székesegyházba és kifosztotta a sekrestyét. Gazságait megsínylette a vidék. Nyomába küldték a csendőrséget, de hasztalan. Mindig kisiklott üldözői karmaiból, sőt néha nyílt harcba bocsátkozott velük. Elszánt gazember volt. Ebben a rettegéses időben érkezett a környékre a püspök. Szemleútját járta éppen. Chastelarban a polgármester tisztelgett nála és kérte, forduljon vissza. Cravatte egészen Arche-ig, sőt azon túl is hatalmában tartja a hegyvidéket. Még fegyveres kísérettel is veszélyes az utazás. Három vagy négy csendőr hiába kockáztatná életét.
– Épp ezért kíséret nélkül akarom folytatni utamat – szólt a püspök.
– Csak nem gondolja komolyan, méltóságos uram? – rémüldözött a polgármester.
– Annyira, hogy semmi szín alatt nem viszek magammal csendőröket és egy óra múlva indulok.
– Indul?
– Indulok.
– Egyedül?
– Egyedül.
– Ne tegye, méltóságos uram!
– Van a hegységben – mondta a püspök – egy szegény kis község, ahová három éve nem látogattam el. Jó barátaim lakják, jámbor, becsületes pásztorok. Harminc kecske közül, amit őriznek, egy az övék. Különféle színű csinos gyapjúzsinórokat fonnak és hegyvidéki nótákat fújnak hatlyukú furulyán. Kell, hogy olykor a jó Istenről beszéljen nekik valaki. Mit szólnának egy olyan püspökhöz, aki fél? Mit szólnának, ha nem mennék el hozzájuk?
– De méltóságos uram, a rablók! Mi lesz, ha rablókkal találkozik?
– Jó, hogy eszembe juttatja – mondta a püspök. – Igaza van, találkozhatom velük. Nekik is szükségük van rá, hogy valaki a jó Istenről beszélgessen velük.
– De méltóságos uram, hisz azok út önállók. Valóságos farkascsorda.
– Ki tudja, polgármester úr, hátha éppen e csorda pásztorául rendelt engem az Úr. Ki ismeri a gondviselés útjait?
– Ki fogják rabolni méltóságodat.
– Nincs semmim.
– Meggyilkolják.
– Egy szegény papot, aki együgyű imáit mormolja? Miért tennék?
– Szent Isten, mi lesz, ha összeakad velük?
– Majd alamizsnát kérek tőlük a szegényeim részére.
– Az ég szerelmére, méltóságos uram, ne keljen útra! Életét kockáztatja.
– Ennyi az egész, polgármester úr? – szólt a püspök. – Nem azért vagyok a világon, hogy az életemet óvjam, hanem, hogy a lelkeket őrizzem.
Nem lehetett lebeszélni. Elindult úgy, hogy csak egy gyermek kísérte, aki ajánlkozott, hogy kalauzolni fogja. Önfejűségének híre futott a vidéken, és sok aggodalmat keltett.
Se húgát, se Magloire-nét nem vitte magával. Öszvérháton járta be a hegységet, senkivel se találkozott és épen, egészségesen érkezett el "jó barátaihoz", a pásztorokhoz. Két hétig maradt köztük, prédikált, szentségeket szolgáltatott, tanított, jó erkölcsre nevelt. Hazakészülőben elhatározta, hogy ünnepélyes Te Deumot* tart. Szólt róla a plébánosnak. Igen, de hogyan? Nem volt kéznél püspöki ornátus. A szegényes falusi sekrestyében nem volt más, mint néhány kopott damaszt miseruha, hamis aranyszegéllyel.
– Sebaj! – szólt a püspök. – Hirdesse ki csak, plébános úr, a híveknek a Te Deumot. Majd csak lesz valahogy.
Átkutatták a környékbeli templomokat is. De a szegény plébániák minden drágaságából annyi sem telt ki, hogy egy székesegyházi karénekest illően föl lehetett volna öltöztetni.
A legnagyobb zavarban voltak, amikor két ismeretlen lovasember jelent meg a paplak előtt, nagy ládával. Letették a püspök úr számára és nyomban elvágtattak. A ládából aranyszövetű miseruha került elő, gyémántokkal ékített püspöksüveg, érseki feszület és egy pompás pásztorbot, egyszóval a teljes főpapi dísz, amelyet egy hónappal előbb az embruni Miasszonyunk-templomból raboltak el. Egy papírlap is volt a tárgyak közt, rajta ez a sor írás: Cravatte küldi Bienvenu őméltóságának.
– Ugye, mondtam, hogy lesz valahogy! – szólt a püspök. És mosolyogva tette hozzá: – Aki beéri egy plébánosi karinggel, annak Isten érseki köpenyt küld.
– Isten vagy az ördög, méltóságos uram – csóválta fejét nevetve a plébános.
A püspök ránézett és komolyan, nyomatékkal mondta:
– Isten!
Mikor visszament Chastelarba, úton-útfélen összesereglettek a kíváncsiak. A chastelari plébánián húga és Magloire-né várt rá. Azt mondta a húgának:
– Hát nem volt igazam? A szegény pap üres kézzel ment a szegény hegylakókhoz és megrakodva tér vissza. Mikor elindultam, csak Istenbe vetett hitem volt velem, s egy székesegyház kincsét hozom magammal. Este lefekvés előtt még ezt is mondta: Sohase féljünk a tolvajoktól és a gyilkosoktól. Ezek külső, kicsiny veszélyek. Féljünk önmagunktól. Tévhiteink a tolvajok, bűneink a gyilkosok. A nagy veszélyek bensőnkben vannak. Nem fontos az, ami a fejünket vagy az erszényünket fenyegeti. Törődjünk csak azzal, ami a lelkünket fenyegeti. Aztán húgához fordult: – Húgom, a pap sohase óvakodjon felebarátaitól. Amit felebarátunk tesz. Isten engedelmével teszi. Elég Istenhez imádkoznunk, ha azt hisszük, hogy veszély fenyeget. Imádkozzunk, nem önmagunkért, hanem azért, hogy testvérünk miattunk bűnbe ne essen.
Egyébként különös esemény kevés akadt életében. Elmondjuk azokat, amelyekről tudunk, de napjai általában úgy teltek, hogy ugyanazon percekben ugyanazokat a dolgokat cselekedte. Az év egy-egy hónapja nála hasonlított a nap egy-egy órájához.
Hogy mi lett az embruni székesegyház "kincsé"-vel? Zavarba jönnénk, ha erre a kérdésre válaszolnunk kellene. Igen becses tárgyak voltak, erős kísértésbe jöhetett valaki, hogy ellopja a szegények részére. Hiszen másvalaki már úgyis ellopta a kincseket. A dolog egyik fele már megtörtént, nem hiányzott más, mint megváltoztatni a lopott holmi irányát és rövid úton eljuttatni a szegényekhez. Egyébként ebben a tárgyban semmi határozottat nem mondhatunk. Csak annyit, hogy a püspök iratai közt találtak egy meglehetősen homályos följegyzést, amely hihetőleg erre az ügyre vonatkozik, és így szól: "Kérdés, vajon visszajár-e a székesegyháznak, avagy a kórházat illeti meg?"

VIII

Borközi bölcselkedés

A szenátor, akiről fentebb beszéltünk, felvilágosodott ember volt. Rendületlenül haladt előre pályáján, ügyet se vetve azokra az elébe kerülő akadályokra, amelyeknek lelkiismeret, eskühöz való hűség, igazságosság, kötelességérzet a neve: egyenesen tört célja felé, sohasem tért le emelkedésének és érdekeinek útjáról. Régebben államügyész volt. A siker meglágyította; dehogyis volt ő rossz ember, hiszen fiainak, vőinek, rokonainak, még a barátainak is minden tőle telhető szívességet megtett. Bölcsen meglátta az élet jó oldalait, megragadta szerencsés alkalmait és kedvező lehetőségeit. A többit ostobaságnak tartotta. Szellemes volt és ahhoz eléggé olvasott, hogy Epikurosz* tanítványának higgye magát, holott talán csak Pigault-Lebrun* neveltje volt. Szeretett jóízűen nevetni a végtelen és örökkévaló dolgokon, valamint "a jámbor püspök locsogásain". Néha még Myriel úr jelenlétében is nevetett rajtuk, derűs fölényt fitogtatva.
Valamilyen félig hivatalos ünnepség alkalmával gróf (az említett szenátor) és Myriel úr a megyefőnöknél vacsorázott. A csemegénél a szenátor kissé kapatosan, de megőrizve méltóságát, így szólt:
– Tudja mit, püspök úr, csevegjünk egy kicsit. Egy szenátor meg egy püspök aligha nézhet egymásra hunyorgatás nélkül. Mint mikor két augur összenevet. Teszek egy vallomást: nekem megvan a magam filozófiája.
– Nagyon helyes. Ki mint filozofál, úgy alussza álmát. Ön bíborágyon pihen, szenátor úr.
A szenátor nekibátorodva folytatta:
– Legyünk jó fiúk.
– Miattam akár jó ördögök is.
– Kijelentem önnek – fűzte tovább a szót a szenátor – d'Argens márki.* Pyrrhe.* Hobbes* és Naigeon,* egyik sem tökfilkó. Könyvtáramban megvan valamennyi filozófus, aranymetszésű kötésben.
– Akárcsak ön, gróf úr.
A szenátor folytatta:
Diderot nem az én emberem.* Gyűlölöm ezt a szószátyár ideológust, ezt a forradalmárt, aki alapjában istenhivő és vakbuzgóbb Voltaire-nél. Voltaire kinevette Needhamot,* de nem volt igaza; mert Needham angolnái bizonyítják, hogy nincs szükség Istenre. Egy csepp ecet egy kanál lisztpépbe keverve helyettesíti a fiat luxot.* A cseppet meg a kanalat képzeljük el óriásnak, és kész a világegyetem. Az ember benne az angolna. Mire hát akkor az Örökkévaló Atya? Püspök úr, unom ezt a Jehova-hipotézist. Arra jó, hogy az ösztövér és üresfejű emberek számát szaporítsa. Le azzal a nagy Mindenséggel, amely felzaklat! Éljen a Semmi, az nyugtot hagy! Köztünk szólva, s hogy kiadjam, ami a bögyömben van, s hogy illőképpen meggyónjak lelkiatyámnak, bevallom, én épeszű vagyok. Nem rajongok az ön Jézusáért, aki lépten-nyomon lemondást és áldozatot prédikál. Fösvény ad csak ilyen tanácsot a koldusoknak. Lemondás, miért? Áldozat! Mi végből? Még nem láttam farkast, amely feláldozza magát egy másik farkas boldogságáért. Maradjunk csak a természetnél. Mi a természet csúcsán vagyunk, legyen hát a filozófiánk felsőbbséges. Mit ér fölül lenni, ha nem látunk tovább mások orránál? Éljünk vígan. A földi életen kívül semmi sincs. Egy árva szót se hiszek abból, hogy az emberre valahol másutt, fent vagy alant, másféle sors vár. Eh, áldozatot és lemondást papolnak nekem, hogy vigyázzak, mit teszek, törjem a fejem, hogy mi jó, mi nem, mi igazságos, mi igazságtalan, mi szabad, mi tilos! Miért? Mert majdan számot kell adni tetteimről. Mikor? Halálom után. Dőre ábránd! Ügyes fogás kell hozzá, hogy halálom után elcsípjenek. Hogy is foghat meg egy árnykéz egy maroknyi port? Mondjuk meg az igazat, mi, akik beavatottak vagyunk, akik fölemeltük Isis leplét:* nincs jó és nincs rossz; csak tenyészet van. Kutassuk a valót. Búvárkodjunk. Ördögbe is, nézzünk a dolgok mélyére! Ki kell ásni a föld alól is, megkeresni, üstökön ragadni az igazságot. Akkor majd különös örömünk telik benne. Erősek és jókedvűek leszünk általa. Én szilárd talajon állok. Az ember halhatatlan? Hiszi a piszi, püspök úr. Mézesmadzag! Ám higgyen benne, aki akar. Nesze neked, Ádám apánk! Hogy az ember voltaképpen lélek, hogy angyallá lesz, és kék szárnyak nőnek a lapockáin. Ugyan segítsen, nem Tertullianus* mondta, hogy az üdvözültek csillagról csillagra fognak szállni? Remek. Egyszóval a csillagok szöcskéi leszünk. Aztán meglátjuk Istent. Lárifári. Mesebeszéd az egész paradicsom. Isten léte egetverő badarság. Ezt persze nem írom meg a Moniteur-ben* De jó barátok közt, inter pocula* elsuttoghatom. A földet feláldozni a paradicsomért annyi, mint elszalasztani a biztos zsákmányt valami árnyékért. Hogy beugorjak az örökkévalóság délibábjának? Majd bolond leszek! Én semmi vagyok. Gróf Semmi, szenátor. Voltam születésem előtt? Nem. Leszek halálom után? Nem. Mi vagyok? Egy kevés por, mely szervezetté tömörült. Mi dolgom ezen a sártekén? Választhatok. Szenvedni, vagy élvezni. Hová vezet a szenvedés? A semmibe. De elmondhatom, hogy szenvedtem. Hová vezet az élvezés? A semmibe. De elmondhatom, hogy élveztem. Én már választottam. Az ember vagy eszik, vagy tűri, hogy megegyék. Én eszem! Jobb fognak lenni, mint fűnek. Ez a bölcsességem. Aztán meg úgyis minden mindegy, jön a sírásó, mi a Pantheonba jutunk, de mindenkire vár a nagy gödör. Vége. Finis. Általános leszámolás. A sír az a hely, ahol minden eltűnik. Aki meghalt, az halott, higgye el nekem. Hogy odaát van valaki, aki még valamit mondhat nekem, azon csak nevetni tudok. Dajkamese. Gyermekeknek krampusz kell, felnőtteknek Jehova. Nem, nem, az életünkre éjszaka következik. A síron túl mindenkire egyformán a semmi vár. Ugyanaz a semmi, akár Sardanapal* voltál, akár Paulai Szent Vince. Ez az igazság. Éljünk hát, mindenekelőtt éljünk. Használjuk ki énünket, amíg a miénk. Mondom, püspök úr, nekem megvan a filozófiám és megvannak a filozófusaim. Én nem hagyom magam, engem ugyan be nem fonnak szófia beszédekkel. De persze azoknak, akik lent vannak, a mezítlábasoknak, az éhenkórászoknak, a nyomorultaknak kell valamilyen maszlag. Odavetik nekik a legendákat, a látomásokat, a lelket, a halhatatlanságot, a paradicsomot, a csillagos eget. Hadd rágódjanak a koncon. Jó nekik a száraz kenyér mellé. Akinek semmije sincs, megvan neki a jó Isten. Ez a legkevesebb. Semmi kifogásom ellene, de a magam részéről Naigeon úrral tartok. A jó Istent hagyom a népnek.
A püspök tapsolt.
– Ez már beszéd! – kiáltott fel. – Nagyszerű és bámulatos dolog ez a materializmus! Nem akárki tehet rája szert. De akinek birtokában van, azt többé nem lehet bolonddá tenni; az nem engedi ostobán, hogy száműzetésbe küldjék, mint Catót, agyonkövezzék, mint István vértanút,* elevenen elégessék, mint Jeanne d'Arcot. Akiknek sikerült megkaparintaniuk ezt a csodálatra méltó materializmust, örülnek a boldog felelőtlenségnek, aggály nélkül lenyelhetnek mindent, állásokat, díszes semmittevést, jó vagy rossz úton szerzett hatalmat, jövedelmező szószegést, hasznothajtó árulást, tápláló lelkiismeretlenséget, abban a tudatban, hogy az emésztés megtörténte után sírba térnek. Kellemes dolog valóban! Ne vegye magára, amit mondok, szenátor uram. De nem állhatom meg, hogy ne kívánjak önnek szerencsét. Önöknek, nagyuraknak, amint maguk mondják, megvan a saját külön választékos, kifinomult, csak gazdagoknak hozzáférhető filozófiájuk, amely mindenféle mártásban élvezhető és pompásan fűszerezi az élet gyönyörűségeit. Ez a filozófia mély rétegekből ered, onnét bányászták ki különleges szakemberek. De önöknek, urak, van szívük, helyeslik, hogy az Istenbe vetett hit legyen a köznép filozófiája, olyanformán, mint azt, hogy a szegény ember szarvasgombás pulyka helyett érje be gesztenyés libapecsenyével.

IX

Testvéri jellemrajz

Hogy érzékeltessük a digne-i püspök otthoni környezetét és azt a készséget, amivel a két istenfélő nő minden tettét, minden gondolatát, sőt könnyen megriadó női ösztönét is alárendelte a püspök szokásainak és szándékainak, anélkül hogy nyilvánításukra még csak szót is kellett volna vesztegetnie, legjobb lesz, ha ideiktatjuk Baptistine kisasszony levelét, amelyet gyermekkori barátnőjének, Boischevron vikomtnénak írt. A levél birtokunkban van.

Digne, 18.. december 16.
Kedves barátnőm! Egy nap se múlik el, hogy ne beszélnénk önről. Ez rendes szokásunk, de egyéb okunk is van rá. Képzelje csak, Magloire-né, miközben lemosta és leporolta a falakat és mennyezeteket, érdekes fölfedezést tett. Két szobánk, amelyeket eddig fehérre meszelt régi papírkárpit borított, most egy olyan kastélynak sem válna szégyenére, amilyen az öné. Magloire-né leszedte a tapétát. Valami volt alatta. Szalonom, ahol nincsenek bútorok, s ahol nagymosás után a fehérneműt szoktuk szárítani, tizenöt láb magas, tizenöt négyzetláb területű. Mennyezetén a régi aranyozás és gerendázat egészen olyan, mint önnél. Vászonnal húzták be akkoriban, amikor a szalon még kórházi terem volt. A faburkolat is nagyanyáink korából való. De kivált a lakószobámat érdemes megnézni. Magloire-né a legalább tízszeres tapétaréteg alatt festményeket fedezett föl, amelyek ha nem is különösen jók, de tűrhetők. Az egyiken Telemachost* éppen lovaggá avatja Minerva, a másikon a hős valamilyen kertben látható. A kert neve nem jut eszembe. Az a kert, amelyben egyetlen éjszakára összegyűltek a római nők. Mit mondjak még? Vannak római férfiaim, római nőim (itt egy szó olvashatatlan) meg minden egyebem. Magloire-né mindent napfényre hozott, ezen a nyáron néhány apró törést ki fog javítgatni, az egészet újra átlakkozza, és akkor a szobám valóságos kis múzeum lesz. A padláson is talált két régimódi, faragványos konzolt. Két tallért kértek az újra-aranyozásukért, de ezt a pénzt jobb, ha a szegényeknek adjuk; különben is nagyon csúnya holmi, jobban szeretnék egy kerek mahagóni asztalt.
Változatlanul nagyon boldog vagyok. Fivérem oly jó. Mindenét a szegényeknek és betegeknek adja. Eléggé szűkösen vagyunk. A tél itt nagyon zord, és valamit kell tenni a nélkülözőkért. Mi, annyira-amennyire fűthetünk és világíthatunk. Láthatja, barátnőm, milyen kellemességekben van részünk.
Bátyámnak megvannak a maga szokásai. Ha erről szó esik, azt mondja, egy püspöknek ilyennek kell lennie. Képzelje, a ház ajtaja soha sincs zárva. Az jön be, aki akar, és rögtön bent van a bátyámnál. Ő semmitől sem fél, még éjjel sem. Azt mondja, ez az ő vitézsége.
Nem akarja, hogy féltsem őt, Magloire-nétől sem tűri el. Kiteszi magát mindenféle veszedelemnek, és még azt sem szereti, ha meglátszik rajtunk, hogy észrevesszük. Tudni kell bánni vele.
Esőnek, sárnak nekivág, télvíz idején is útra kel. Nem fél az éjszakától, a rossz hírű utaktól, a veszedelmes találkozásoktól.
Tavaly egyedül ment el olyan vidékre, ahol zsiványok tanyáztak. Bennünket nem akart magával vinni. Két hétig volt távol. Épségben került vissza, már holtnak hittük, de semmi baja nem esett. "Lám, így raboltak ki" – mondta és kinyitott egy ládát. Tele volt az embruni székesegyház kincseivel, a rablók ajándékozták neki.
Ez alkalommal, hazajövet – mert néhány barátjával két mérföldnyire elébe mentem – nem állhattam meg, hogy egy kicsit ne zsörtölődjek vele, de vigyáztam, csak olyankor beszéljek, amikor a kocsi zörgött, nehogy valaki meghallja.
Eleinte tépelődtem: borzasztó, hogy semmilyen veszély nem tartja vissza. Most már megszoktam. Intek Magloire-nénak, ne ellenkezzen vele. Ám kockáztassa az életét, ahogy akarja. Én Magloire-néval felmegyek a szobámba, imádkozom érte és elalszom. Nyugodt vagyok, mert tudom, hogy nem élem túl, ha őt valami baj éri. Bátyámmal és a püspökömmel térnék meg a jó Istenhez. Magloire-né nehezebben szokta meg azt, amit ő bátyám gondatlanságának nevez. De már ő is beletörődött. Imádkozunk, rettegünk, aztán elalszunk. Az ördög is bejöhetne a házba, senki sem akadályozná meg. De mitől is félnénk ebben a házban? Mindig velünk van az, aki mindennél erősebb. Az ördög bejöhet hozzánk, de Isten nálunk lakozik.
Ez megnyugtat. Bátyámnak most már mit sem kell szólnia. Én megértem őt akkor is, ha hallgat. Rábízzuk magunkat a gondviselésre.
Így kell viselkednünk ezzel a fennkölt lelkű emberrel.
Megkérdeztem bátyámat a Faux-család felől, amelynek körülményei iránt ön érdeklődött. Amint tudja, bátyám mindent tud és sok mindenre visszaemlékszik, mert ma is hűséges királypárti. Régi normand nemzetségről van szó, amely Caen vidékén otthonos. Már ötszáz év előtt nemes urak voltak a Faux-család Raoul, Jean és Thomas nevű tagjai, egyikük Rochefort ura volt. Az utolsó férfisarj, Guy-Etienne-Alexandre Faux, lovassági ezredes, a bretagne-i könnyűlovasságnál szolgált. Leánya, Marie-Louise, Adrien-Charles de Gramonthoz ment nőül, annak a Louis de Gramont hercegnek a fiához, aki Franciaország pairje, testőrezredes és a francia hadsereg tábornoka volt. A család neve egyébként Faux, Fauq és Faoucq írásmóddal ismeretes.
Kedves barátnőm, ajánljon bennünket szentéletű rokonának, a bíboros úrnak imáiba. A kedves Sylvanie nagyon jól teszi, ha azt a kevés időt, amit az ön társaságában tölt, nem pazarolja arra, hogy nekem írjon. Fő, hogy egészséges, az ön kívánsága szerint munkálkodik és változatlanul szeret engem. Az ön útján küldött megemlékezésnek nagyon örültem. Egészségi állapotom nem éppen rossz, de napról napra soványodok. Isten önnel, fogytán a papirosom, zárnom kell soraimat. A legjobb kívánságokkal
BAPTISTINE

Ui. – Kedves sógorasszonya még itt tartózkodik ifjú háznépével. Kis unokaöccse bájos fiúcska. Tudja-e, hogy nemsokára ötéves lesz? Tegnap egy lovat látott, amelynek térdvédői voltak. Megkérdezte: "Mi van a cocó térdén?" Aranyos gyerek! Öcsikéje egy ócska seprűt húzgál a szobában, mint valami kocsit, és önmagát noszogatja: "Gyű!"

Amint ebből a levélből látni, a két nő alkalmazkodott a püspök életelveihez, azzal a különleges tehetséggel, amelynek birtokában a nők könnyebben megértik a férfit, mint ez önmagát. Digne püspöke, a maga szelíd és ártatlan módján, amely sosem hagyta cserben, néha nagy, merész és magasztos dolgokat vitt véghez, szinte nem is sejtve, mit cselekszik. A nők remegtek, de hagyták, hogy tegyen belátása szerint. Magloire-né olykor megkockáztatott holmi előzetes megjegyzést, de közben és utána hallgatott. Ha a püspök valamit elkezdett, abban néma intéssel sem zavarták. Némely pillanatban homályosan érezték, hogy püspöki hivatást teljesít, bár nem szóltak róla, lelkének tökéletes egyszerűségében talán maga sem tudta. Ilyenkor mint két árnyék, oly nesztelenül jártak a házban. Odaadóan szolgálták, s ha az engedelmesség így követelte, eltűntek a közeléből. Bámulatosan finom ösztönnel tudták, hogy bizonyos figyelmességekkel terhére lennének. Ezért még olyankor is, ha azt hitték, veszélyben van, annyira megértették, ha a gondolatát nem is, de a természetét, hogy nem őrködtek fölötte. Rábízták Istenre.
Egyébiránt, amint olvastuk, Baptistine megmondta, hogy bátyjának halála az ő végét is jelentené. Magloire-né nem mondta, de ő is így gondolkodott.

X

A püspök találkozása egy ismeretlen bölcsességgel

Röviddel a fentebb idézett levél kelte után olyasmit cselekedett a püspök, ami a város közvéleménye szerint még a rablókjárta hegyvidéken tett útjánál is veszedelmesebb volt.
Digne környékén teljes visszavonultságban élt egy magányos férfi. Ez a férfi, mondjuk ki mindjárt a csúf szót, annak idején a forradalmi konvent tagja volt. Neve G.
Digne szűk világában valamilyen borzongással beszéltek G.-ről. Egy konventtag, képzeljék el! Abból az időből, amikor az emberek tegeződtek és "polgártárs"-nak szólították egymást. Ebben az emberben félig-meddig szörnyeteget láttak. Nem szavazott ugyan a király halálára, de kis híján megtette. Ez a majdnem-királygyilkos a rémuralom embere volt. Hogy lehet, hogy ezt az embert a törvényes uralkodóház visszatérte után nem állították rögtönítélő bíróság elé? Jó, nem fejezték volna le, elvégre kell néha kegyelmet gyakorolni; de egy jó kis életfogytiglani száműzetésre igazán rászolgált. Elkélt volna az elrettentő példa – és így tovább. Különben istentagadó is volt, mint a hasonszőrűek mind. Libák gágognak így a saskeselyűről.
De saskeselyű volt-e csakugyan G.? Zord magánya után ítélve az volt. Minthogy nem szavazott a király halálára, nem esett a száműzetésről szóló törvény hatálya alá és Franciaország területén maradhatott.
A várostól háromnegyed órányira lakott, távol minden tanyától, minden járt úttól, egy vadon völgy rejtett zugában. Ott volt darabka földje, búvóhelynek való, odúszerű hajléka. Szomszédai nem voltak, nem is járt senki arrafelé. Amióta ebben a völgyben lakott, az odavezető ösvényt benőtte a fű. Úgy beszéltek erről a helyről, mint a hóhér házáról.
A püspök azonban eltűnődött, és tekintete időnként megpihent egy távoli facsoporton, amely az öreg konventtag völgyét jelezte.
– Ott magányosságban él egy lélek – mondta.
És gondolatban hozzátette: "Meg kell őt látogatnom."
Valljuk meg azonban, ez a gondolat, amelyet eleinte természetesnek érzett, némi megfontolás után képtelennek és lehetetlennek tűnt neki, majdnem undorodott tőle. Mert voltaképpen osztozott az általános felfogásban, és anélkül, hogy tudatában lett volna, az egykori konventtag olyan érzést váltott ki belőle, mely határos a gyűlölettel, és amelyet jól kifejez ez a szó: idegenkedés.
De vajon a pásztor undorodik-e a báránytól, amelybe métely esett? Nem. Csakhogy micsoda bárány ez!
A jó püspök nagy zavarban volt. Néhányszor már el is indult, de félútról visszatért.
Egyszer aztán híre kelt a városban, hogy valami pásztorgyerek, aki a konventtag odújában szolgált, orvosért jött a városba, mert a vén bűnös haldoklik, tagjai megbénultak, és aligha éri meg a reggelt.
– Hál' istennek! – mondták némelyek.
A püspök fogta a botját, felöltőt is vett – mert a reverendája, mint mondottuk, kissé nagyon is kopott volt, de meg azért is, mert hűvös esti szél ígérkezett – és útnak indult.
A nap lemenőben volt, már csaknem a láthatár szélén, mikor a püspök az elátkozott helyre ért. Kissé dobolt a szíve, mikor észrevette, hogy közel van az oroszlánbarlanghoz. Előbb egy árkon, majd egy élősövényen kellett keresztülhágnia. Felemelt egy alacsony korlátot és belépett az elhanyagolt kertbe. Elég bátran haladt előre néhány lépést. Az ugar végén, magas bozót mögött, megpillantotta az odút.
Az alacsony, szegényes, de tisztán tartott kunyhó homlokzata szőlővel volt befuttatva.
Az ajtó előtt, ócska kerekes széken, afféle paraszti karosszéken, galambősz férfi ült, s mosolygó arccal nézett a napba.
Az aggastyán mellett egy kamaszfiú állt, a kis pásztor. Egy bögre tejet nyújtott az öregnek.
Mialatt a püspök szótlanul nézte őket, az aggastyán megszólalt:
– Köszönöm, már nincs szükségem semmire.
És mosolya a napról a fiú felé fordult.
A püspök közelebb ment. Léptei zajára az öregember arra fordította fejét, és arcán annyi meglepetés tükröződött, amennyire egy ember ily hosszú élet alkonyán még képes.
– Mióta itt lakom – mondta –, ma először látogat meg valaki. Kicsoda ön, uram?
– Nevem Bienvenu Myriel.
– Bienvenu Myriel! Már hallottam ezt a nevet. Ön az, akit a nép Bienvenu méltóságos úrnak hív?
– Az vagyok.
Az aggastyán bágyadt mosollyal folytatta:
– Akkor hát ön a püspököm?
– Olyanformán.
– Jöjjön közelebb, uram.
A konventtag kezét nyújtotta a püspöknek, de az nem fogadta el. Ennyit mondott:
– Örömmel látom, hogy nem úgy van, mint hittem. Igazán nem látszik betegnek.
– Meg fogok gyógyulni, uram – felelte az öreg.
Kisvártatva így szólt:
– Három óra múlva meghalok.
Aztán megint megszólalt:
– Félig-meddig orvos vagyok. Tudom, hogy szokott elkövetkezni a vég. Tegnap még csak a lábamat éreztem hidegnek. Ma már a térdem is kihűlt. Most érzem, hogy a hideg a derekamat környékezi, mikor a szívemig elér, meghalok. Ugye, szép a napsütés? Kiguríttattam magam, hogy egy utolsó pillantást vethessek a napvilágra. Beszélhet bátran, nem fáraszt. Jól tette, hogy eljött megnézni egy haldoklót. Jó, ha ennek a pillanatnak tanúi vannak. Az embernek vannak bogarai; szerettem volna megérni a hajnalt. De tudom, hogy alig van három órám. Sötétedik. De mindegy. A halál egyszerű dolog. Nem kell hozzá napvilág. Jó lesz így is. Csillagfénynél fogok meghalni. Az aggastyán a pásztorfiúhoz fordult.
– Te menj aludni. Múlt éjjel virrasztottál. Fáradt vagy.
A fiú bement a kunyhóba.
Az öreg elkísérte tekintetével, s mintha magában beszélne, folytatta:
– Mialatt ő alszik, én meghalok. A kétféle alvás jól megfér egymás szomszédságában.
A püspök nem rendült meg úgy, mint várni lehetett volna. Nem érezte Isten jelenlétét ebben az elmúlásban. Mondjuk ki nyíltan, mert a nagy lelkek apró ellentmondásait sem mellőzhetjük hallgatással, ő, aki alkalomadtán szeretett tréfálkozni saját "nagysága" fölött, most egy csepp megbántódást érzett, hogy az öreg nem címezi méltóságosnak, s már-már ott tartott, hogy "polgártárs" megszólítással válaszol. Kedve támadt holmi nyers bizalmaskodásra, ami orvosoknál és papoknál eléggé gyakori, de neki nem volt kenyere. Elvégre ez az ember mint konventtag, mint a nép képviselője, valaha földi hatalmasság volt; a püspök, talán először életében, hajlamos volt a szigorúságra.
A konventtag ezalatt szerény szívélyességgel nézegette őt. Ebben talán része volt annak az alázatnak is, amely illik ahhoz, aki a sír szélén van.
A püspök, bár rendszerint óvakodott a kíváncsiságtól, amely érzése szerint, határos a sértéssel, nem állhatta meg, hogy figyelmesen ne vizsgálgassa a konventtag arcát. Ezt az érdeklődést, mivel nem rokonszenvből eredt, valószínűleg senki mással szemben nem vette volna a lelkére. De egy konventtagról olyformán vélekedett, hogy kívül áll a törvényen, még az irgalom törvényén is.
G. nyugodtan, csaknem kiegyenesedve ült, érces hangon beszélt. Az ilyen nyolcvanéves aggastyánok bámulatba ejtik a fiziológust. Sok hozzá hasonló férfi vett részt a forradalomban; erejük is rendkívüli időkhöz volt szabva. Látszott az öregen, hogy állta az élet kemény próbáit. Még most is, amikor végét járta, úgy viselkedett, mint ép, egészséges ember. Éles tekintetében, kemény hangsúlyozásában, erőteljes vállmozdulataiban volt valami, ami elriaszthatta a halált. Azrael, a mohamedánok halál-angyala, visszafordult volna láttára, azt hívén, hogy ajtót tévesztett. Úgy látszott, G. azért hal meg, mert maga kívánja a halált. Szabad volt haldoklásában is. Csak a lába bénult meg. Azt már megragadta az alvilági kéz. A láb halotti hideg volt, de a fej élt az élet minden erejével, és teljes fényben sugárzott. Ebben a komoly pillanatban G. hasonlított a keleti mese királyához, akinek teste fölül hús, alul márvány.
Volt ott egy kő. A püspök leült rá és beszélni kezdett ex abrupto.* Feddő hangot ütött meg.
– Azért az egyért becsülöm önt, hogy legalább nem szavazott a király halálára.
A konventtag úgy tett, mintha nem vette volna észre a "legalább" szó bántó értelmét. Amikor felelt, a mosoly eltűnt az arcáról.
– Ne becsüljön túl, uram; én a zsarnok pusztulására szavaztam.
Ez a kemény hang volt a válasz a szigorú hangra.
– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte a püspök.
– Azt, hogy van az embernek egy zsarnoka, a tudatlanság. Én ennek a zsarnoknak a pusztulására szavaztam. Ez a zsarnok nemzette a királyi hatalmat, melynek hamisság a gyökere, míg a tudás az igazságból meríti hatalmát. Az ember kormányzója csak a tudás lehet.
– És a lelkiismeret – toldotta meg a püspök.
– A kettő ugyanaz. A lelkiismeret a bennünk lakozó tudásnak az a része, amely velünk született.
Bienvenu püspök kissé megütközve hallotta ezt a számára merőben új beszédet. A konventtag folytatta:
– XVI. Lajost illetően "nem"-mel szavaztam. Nem érzek jogot arra, hogy megöljek egy embert; de kötelességemnek tartom irtani a rosszat. A zsarnok pusztulására szavaztam. Vagyis a nők prostituálásának, a férfiak rabszolgaságának, a gyermekek sötét tudatlanságban tartásának megszüntetésére. Erre szólt a köztársaságra adott szavazatom. A testvériségre, az egyetértésre, a hajnalhasadásra szavaztam! Elősegítettem az előítéletek és tévhitek bukását. Az előítéletek és tévhitek romjaiból támad a világosság. Ledöntöttük a régi világot, s mikor felborult a régi világ, mely az emberi nyomorúságokat tartalmazta, a tiszta öröm edényévé változott.
– Zavaros volt az a tiszta öröm – jegyezte meg a püspök.
– Mondhatná inkább: megzavarták. És ma, a múlt végzetes visszatérése után, amit ez a szó: 1814 jelent,* el is enyészett az öröm. Sajnos, tökéletlen munkát végeztünk, elismerem; intézményeiben leromboltuk a régi rendet, de az eszmék terén nem sikerült egészen megsemmisítenünk. Nem elég kiirtani a visszaéléseket; meg is kell változtatni az erkölcsöket. A malom nincs többé, de a szél tovább is fú.
– Maguk romboltak. A rombolás lehet hasznos; de nem tudok bízni a rombolásban, ha harag fűti.
– A jogot megilleti a harag, püspök úr, és a jog haragja a haladás egyik rugója. Mondhatnak akármit, a francia forradalom az emberiség leghatalmasabb lépése Krisztus fellépése óta. Tökéletlen lépés, igaz, de fenséges. Megfogalmazta a társadalom ismeretlen problémáit. Megszelídítette az elméket; megnyugvást, megbékélést, megvilágosodást hozott; a civilizáció bő áramlását indította el a földön. Jótevőnk volt. A francia forradalom az emberiség felmagasztosulása.
A püspök nem állhatta meg, hogy halkan közbe ne szóljon:
– Úgy? És 1793?
A konventtag csaknem kísérteties ünnepélyességgel emelkedett fel a székén, és, amennyire egy haldoklótól telik, felkiáltott:
– Á! Itt tartunk! 1793! Vártam ezt a szót. Ezerötszáz éven át gyűlt a világ fölött a felhő. Tizenöt évszázad múltán kirobbant a zivatar. Ön a villámcsapással száll perbe.
A püspök talán magának sem vallotta be, de érezte, hogy a vágás elevenébe talált. Ám megőrizte higgadtságát. Így válaszolt:
– A bíró az igazságszolgáltatás nevében szól; a pap a könyörület nevében, ami nem más, mint magasabb rendű igazságszolgáltatás. A villámcsapásnak nem szabad tévednie.
És szemét a konventtagra szegezve folytatta:
– XVII. Lajos?*
A konventtag kinyújtotta a kezét és karon ragadta a püspököt.
– XVII. Lajos! Jó, beszéljünk róla. Kit sirat ön? Egy ártatlan gyermeket? Helyes. Akkor önnel sírok. Vagy a királyfit? Az már megfontolásra késztet. Az én szememben Cartouche* öccse, az ártatlan gyermek, akit a Gréve téren hóna alá hurkolt kötélen akasztottak fel, s így hagyták, míg ki nem szenvedett, pusztán azért, mert Cartouche öccse volt, nem kevésbé szánni való, mint XV. Lajos unokája, az ártatlan gyermek, akit a Temple tornyában kínoztak halálra pusztán azért, mert XV. Lajos unokája volt.
– Uram – szólt a püspök –, nem szeretem, hogy együtt említi a két nevet.
– Cartouche? XV. Lajos? Melyikük nevében tiltakozik?
Percnyi csend lett. A püspök szinte bánta már, hogy idejött, amellett valami határozatlan és furcsa megrendülést érzett.
A konventtag szólalt meg elsőnek:
– Püspök úr, úgy látom, nem szereti az igaz szó nyerseségét. Krisztus szerette. Seprűt fogott és kitakarította a templomot. Villámterhes ostora nagyon kemény igazságokat csattogtatott. Midőn így szólt: "Sinite parvulos",* nem tett különbséget kisded és kisded közt. Nem átallotta volna Barrabás* gyermekét együtt említeni Heródes* gyermekével. Uram, az ártatlanság önmagának koronája. Az ártatlanság nem ismer rangot. Rongyok közt ugyanolyan felséges, mint liliomos címer alatt.
– Igaz – mondta halkan a püspök.
– Még nem fejeztem be – folytatta a konventtag. – Ön említette XVII. Lajost. Értsük meg egymást. Könnyezzünk meg minden ártatlant, minden vértanút, minden gyermeket, a magas és alacsony sorból származókat egyaránt? Kész vagyok rá. De akkor, már mondtam önnek, 1793-nál régebbre kell visszamennünk, XVII. Lajos előtt kell kezdenünk a könnyhullatást. Én megsiratom önnel a királyok gyermekeit, de sirassa meg ön is velem a köznép kisdedeit.
– Én valamennyit siratom – mondta a püspök.
– Egyformán! – kiáltotta G. – De ha a mérleg nyelve billen, billenjen a nép javára, mert az régebb ideje szenved.
Ismét csend lett. A konventtag törte meg. Egyik könyökére támaszkodott, állat hüvelyk- és mutatóujja közé csíptette, ahogy önkéntelenül szokta az, aki kérdez vagy ítél, és a haláltusa minden erejével villámló tekintetét a püspökre meresztve, csak úgy ontotta magából a szót.
– Igen, uram, a nép régóta szenved. De mondja, tán csak nem azért jött ide, hogy kikérdezzen és XVII. Lajosról beszéljen nekem? Én nem ismerem önt. Mióta ezen a vidéken vagyok, egyedül élek itt, ki se tettem a lábam ebből a kunyhóból, s ezen a pásztorfiún kívül, aki segít nekem, soha egy lelket se láttam. Igaz, hogy a neve tétován a fülembe jutott, és meg kell vallanom, nem volt rossz hangzása, de ez nem jelent semmit: ügyes emberek értik a módját, hogy rászedjék a jó paraszti népet. Igaz is, nem hallottam robogni a hintaját, bizonyára ott hagyta a bozót mögött, lent, az útelágazásnál. Mondom, nem ismerem önt. Azt mondja, ön a püspök, de ebből mit sem tudtam meg az erkölcsi mivoltáról. Szóval, megismétlem a kérdésemet. Kicsoda ön? Püspök, vagyis afféle aranyos palásttal, címerrel díszelgő, dús jövedelmű egyházfejedelem: a digne-i püspök tizenötezer frank törzsfizetést, tízezer frank járulékot, összesen, évi huszonötezer frank javadalmat élvez; nagy konyhát visz, libériás inasokat tart, pénteken vízityúkot lakmároz, díszhintajában elől-hátul lakájjal páváskodik, palotában lakik és pompás fogaton hajtat Jézus Krisztus nevében, aki mezítláb gyalogolt! Ön főpap, van jövedelme, palotája, istállója, cselédsége, dús asztala, el van látva az élet minden kényelmével, mint a többiek, és élvezi is, mint a többiek. Rendben van, de mindez túl sokat mond, vagy nem eleget; mindez nem világosít fel engem az ön belső és lényeges értékéről, holott ön alkalmasint azzal a szándékkal jött hozzám, hogy bölcsességgel traktáljon. Kivel beszélek voltaképpen? Kicsoda ön?
A püspök lehajtotta fejét és így szólt:
– Vermis sum.*
– A föld férge hintóban! – dörmögött a konventtag.
Most ő került fölénybe, és a püspök lett alázatos.
A püspök szelíden szólalt meg:
– Helyes. De magyarázza meg, uram, hogy a hintóm, mely innét pár lépésnyire, a fák közt vesztegel, dús asztalom, a vízityúk, amit pénteken lakmározok, huszonötezer frank évi jövedelmem, palotám és cselédségem, mindez mennyiben bizonyítja azt, hogy a részvét nem erény, az irgalom nem kötelesség, s hogy 1793 nem volt könyörtelen?
A konventtag végigsimított homlokán, mintha felhőt akarna onnét elhessegetni.
– Mielőtt válaszolnék – mondta –, bocsánatot kell kérnem, uram. Az imént hibáztam. Ön itt a vendégem, akinek udvariassággal tartozom. Ön az eszméimet vitatja, illik, hogy az érveinek megdöntésére szorítkozzam. Az ön gazdagsága és kényelme számomra csupa előny önnel szemben a vitában, de ízlésem tiltja, hogy kihasználjam. Ígérem, többé nem élek vele.
– Köszönöm – mondta a püspök.
G. így folytatta:
– Térjünk vissza a magyarázatra, amit tőlem kíván. Hol is tartottunk? Mit mondott? Hogy 1793 könyörtelen volt?
– Az, kérlelhetetlen – szólt a püspök. – Hogyan vélekedik Marat-ról, aki dicsőítette a nyaktilót?
– Hogyan vélekedik ön Bossuet-ról,* aki Te Deummal ünnepelte a protestánsok kíméletlen irtását?
A visszavágás kemény volt, de célba talált, mint egy tőr acélpengéje.
A püspök összerezzent, hirtelenében nem tudott válaszolni; de sértette, hogy így említik előtte Bossuet nevét. A legkiválóbb elméknek is vannak bálványaik, és néha kínszenvedést okoz nekik a logika tiszteletlensége.
A konventtag lihegni kezdett. Hangja el-elakadt a haláltusa görcsében, mely a végső leheleteket fojtogatja. De szemében még töretlen fénnyel világlott a lélek. Tovább beszélt:
– Mondjunk el még egyet-mást, ha nincs ellenére. Különválasztva a forradalomtól, mely a maga egészében hatalmas emberi cselekedet, 1793 sajnálatos visszavágás volt. Ön könyörtelennek tartja. De milyennek tartja, uram, a monarchiát? Carrier* bandita; de minek nevezi Montreveit?* Fouquier-Tinville* himpellér; de mi a véleménye Lamoignon-Baurille-ról?* Maillard* iszonyatos; de Saulx-Tavannes* talán tetszik önnek? Páter Duchene* vérengző; de miféle jelzővel illeti Páter Letellier-t?* Jourdan Coupe-Téte szörnyeteg, de korántsem olyan veszedelmes, mint Louvois* márki úr. Uram, én szívből sajnálom Mária-Antóniát, az osztrák főhercegnőt és királynőt; de szívből sajnálom azt a szegény hugenotta* asszonyt is, azt a szoptatós anyát, akit 1685-ben, a dicsőséges Lajos király alatt, uram, övig meztelenül cölöphöz kötöztek és kis távolságban előtte tartották gyermekét. Melle tejtől, szíve gyötrelemtől duzzadt, a kiéhezett, sápadt csecsemő látta a keblet, haldokolva sírt, a hóhér pedig így szólt a nőhöz, aki anya és dajka volt: "Tagadd meg hitedet!" És rábízta, hogy válasszon kisdedének halála és lelkiismeretének veszte közt. Hogyan vélekedik arról, hogy Tantalus kínjának vetettek oda egy anyát? Jegyezze meg, uram, hogy a francia forradalomnak megvoltak a maga okai. Dühöngését fel fogja oldozni a jövő. Eredménye, hogy jobbá lett a világ. Legiszonyúbb csapásai cirógatássá enyhülnek az emberiség arcán. De nem folytatom. Elhallgatok, mert túlságosan előnyös a helyzetem. Különben is meghalok.
A konventtag elfordította tekintetét a püspökről és ezzel a pár nyugodt szóval zárta le gondolatai sorát:
– Igen, a haladás erőszakosságait forradalomnak nevezik. Amikor aztán véget érnek, elismerik, hogy az emberiséget kemény lökések érték ugyan, de viszont előbbre jutott.
A konventtag nem sejtette, hogy egymás után bevette a püspök belső sáncait. Egy sánc azonban még állt, és Bienvenu méltóságos úr ez utolsó ellenállási fészkéből eredt a következő mondás, amelyben újból csaknem a kezdeti ridegség szólalt meg.
– A haladásnak hinnie kell Istenben. A jónak nem lehet szolgája az istentelenség. Rossz vezetője az emberi nemnek az, aki tagadja Isten létét.
Az agg népképviselő nem válaszolt. Megreszketett. Az égre nézett és lassan könny gyűlt a szemébe. Mikor pillája megtelt, a könnycsepp végiggördült szederjes, sápadt arcán és, mintegy magában beszélve, s tekintetét az égbolt mélységébe süllyesztve, halkan rebegte:
– Ó, eszmény, csak te létezel!
A püspökön kimondhatatlan megrendülés vett erőt.
Kis szünet után az aggastyán ujját égnek emelte és így szólt:
– Van végtelen! Ott van! Ha a végtelennek nem lenne énje, ez a hiány határt szabna neki; akkor nem lenne végtelen: más szóval nem létezne. Holott létezik. Így hát van énje is. A végtelennek ez az énje: az Isten.
Hangos szóval mondta ezt a haldokló, remegő eksztázisban, mintha látna valakit. Utána szeme lecsukódott. Az erőfeszítés kimerítette. Nyilván egyetlen percben élte le azt a néhány órát, ami számára még hátra volt. Amit mondott, az közel vitte ahhoz, aki a halálban rejtőzik. Elérkezett a végső perc.
Tudta ezt a püspök, sietnie kellett, hogy elvégezhesse papi kötelességét, amiért idejött. A legnagyobb hidegséget lassanként a legmélyebb megilletődés váltotta fel benne. Nézte a lehunyt szemet, megragadta a vén, ráncos, jéghideg kezet és a haldokló fölé hajolt.
– Ez az óra Isten órája. Nem gondolja, hogy kár lenne, ha hiába találkoztunk volna?
A konventtag fölnyitotta szemét. Arcán kísérteties komolyság jelent meg.
– Püspök úr – mondta, inkább a lélek méltóságából, mint az erőállapot hanyatlásából eredő lassúsággal –, én egész életemet elmélkedéssel, tanulással, szemlélődéssel töltöttem el. Hatvanéves voltam, mikor hazám hívott és rám parancsolt, hogy részt vegyek sorsának intézésében. Engedelmeskedtem. Küzdöttem a visszaélések ellen, segítettem megdönteni a zsarnokságot, hirdettem az emberi jogokat, síkraszálltam a haladó eszmékért. Védtem a haza földjét az ellenséges betörés ellen; kitártam mellemet a megtámadott Franciaországért. Sohase voltam gazdag, most szegény vagyok. Ott voltam az állam urai közt, a kincstár pincéi zsúfolva voltak arannyal és ezüsttel, úgyhogy a falakat alá kellett támasztani, nehogy beomoljanak a megterheléstől, és én az Arbre-Sec utcában étkeztem, ahol huszonhárom sou volt az ebéd. Segítettem az elnyomottakat, könnyítettem a szenvedőkön. Igaz, széthasogattam az oltárterítőt, de csak azért, hogy bekötözzem a haza sebeit. Mindenkor egyengettem az emberiség útját a világosság felé, és némelykor ellenszegültem a könyörtelen haladásnak. Alkalomadtán megvédelmeztem tulajdon ellenfeleimet, vagyis önöket. A flandriai Pethegemben, ahol egykor a meroving királyok* nyári palotája állt, van egy urbanissza* kolostor, a beaulieu-i Szent Klára-apátság, azt én mentettem meg 1793-ban. Teljesítettem kötelességemet, amennyire erőmből tellett, és annyi jót tettem, amennyit csak tehettem. Ezért aztán üldöztek, gyötörtek, zaklattak, hajszoltak, gyaláztak, gúnyoltak, leköpdöstek, elátkoztak, száműztek. Ősz fejjel hosszú évek óta érzem, hogy vannak, akik jogot formálnak rá, hogy megvessenek, a szegény, tudatlan tömeg úgy néz rám, mint egy elkárhozottra, és én, aki senkit sem gyűlölök, belenyugszom, hogy a gyűlölet elszigetel. Most nyolcvanhét éves vagyok, meghalok. Mit kíván tőlem?
– Az áldását – szólt a püspök.
És letérdepelt.
Mikor a püspök fölemelte fejét, már a halál fensége lebegett a konventtag arcán. Kilehelte lelkét.
A püspök gondolatokba mélyedve tért haza. Az éjszakát átimádkozta. Másnap néhány kíváncsi nekibátorodva megkísérelte, hogy szóba hozza előtte a konventtagot. A püspök az égre mutatott. Ettől fogva még gyengédebben és testvériesebben bánt a kicsinyekkel és szenvedőkkel.
Valahányszor célzást tettek a "vén bűnös" G.-re, különös elfogódottságot érzett. Senki sem mondhatná meg, vajon ezzel a szellemmel való találkozása s a visszfény, amelyet ez a nagy lélek az ő lelkére vetett, nemjárult-e hozzá némiképpen, hogy közelebb jusson a tökéletességhez.
Ez a "lelkipásztori látogatás" természetesen sugdolózásra adott alkalmat a helybeli kis érdekkörökben. Mi dolga a püspöknek egy ilyen ember halálos ágyánál? Világos, hogy megtérésére nem számíthatott. Ezek a forradalmárok mind megrögzött bűnösök. Minek ment hát oda? Mi látnivalója volt ott? Nyilván arra volt kíváncsi, hogyan visz el egy lelket az ördög.
Egy főrangú özvegy, abból a szemtelen fajtából, amely elmésnek hiszi magát. Így sziporkázott előtte:
– Az emberek találgatják, hogy méltóságod mikor teszi fel a vörös sapkát.
– Ó, persze! Ez rikító szín válaszolt a püspök. Szerencsére, azok, akik sapkán látva megvetik, hódolnak előtte akkor, ha kalapon látják.

XI

Pótlás a jellemrajzhoz

Alaposan tévedne, aki mindebből azt következtetné, hogy Bienvenu őméltósága úgynevezett "filozófus püspök" vagy "hazafias pap"* volt. Találkozása – mondhatnánk: szövetkezése – a konventtaggal valamilyen megdöbbenést hagyott benne, s ettől még szelídebb lett. Ennyi az egész.
Jóllehet Bienvenu úr egyáltalán nem volt politikus, talán helyénvaló, ha itt röviden jelezzük, milyen pártállást foglalt volna el az akkori eseményekkel szemben, ha ugyan valaha is gondol arra, hogy pártállása legyen.
Menjünk hát vissza néhány esztendővel.
Nem sokkal azután, hogy a császár püspöki méltóságra emelte Myriel urat, több más püspökkel együtt birodalmi báróvá nevezte ki. A pápa, mint ismeretes, 1809 júliusának 5-éről 6-ára virradó éjszakáján fogságba került.* Ugyanekkor Napóleon meghívta Myriel urat a francia és olasz püspökök párizsi zsinatjára.* A zsinat a Notre-Dame-ban tartotta üléseit és első ízben 1811. június 15-én gyűlt össze Fesch bíboros* elnöklete alatt. Myriel úr egyike volt az egybegyűlt kilencvenöt püspöknek. De csak egy ülésen és három-négy külön értekezleten vett részt. Mint egy hegyvidéki egyházmegye püspöke, aki a természet közvetlen közelében, szegény paraszti környezetben élt, úgy látszik, olyan eszméket hangoztatott az előkelő személyiségek közt, hogy fölingerelte velük a gyülekezetet. Hamarosan visszatért Digne-be. Mikor megkérdezték, miért hagyta ott Párizst ily hirtelen, így felelt:
– Terhükre voltam. Szabad levegőt vittem közéjük. Mintha egy ajtó tárult volna fel. – Más alkalommal ezt mondta: – Mit csináljak? Azok az urak egytől egyig fejedelmek. Én meg csak afféle parasztpüspök vagyok.
Tény, hogy nem nézték jó szemmel. Több furcsa esete közt, mikor egy este egyik nagy tekintélyű püspöktársánál volt vendégségben, ez a megjegyzés szaladt ki a száján:
– Mily gyönyörű faliórák? Mily remek függönyök! Mily díszes libériák! Terhes lehet ez a nagy fényűzés! Ó, én nem szeretném, hogy ez a sok fölösleges pompa szüntelenül a fülembe harsogja: Vannak, akik éheznek! Vannak, akik fáznak! Vannak szegények! Vannak szegények!
Jegyezzük meg mellékesen, hogy a fényűzés ellen táplált gyűlölet általában nem volna ésszerű, mert kiterjedne a művészetekre is. Egyházi férfiaknál azonban a fényűzés, leszámítva a reprezentálást és a szertartásokat, elítélendő. Nemigen vall könyörületes hajlandóságra. A dúslakodó pap fogalmi képtelenség. A papnak állandóan közel kell lennie a szegényekhez. Márpedig ha valaki szünet nélkül, éjjel-nappal bánattal, szerencsétlenséggel, nyomorral érintkezik, lehetséges-e, hogy rá is ne tapadjon valami ebből a szent szegénységből, mint munka nyomán a por? Képzelhető-e, hogy valaki tüzes serpenyő mellett áll, és nincs melege? Képzelhető-e, hogy egy munkás folyton kohónál dolgozik, és egyetlen megpörkölt hajszála, egyetlen megfeketedett körme, arcán egy csöpp verejték, egy szemernyi hamu sincsen? Papnál, főként püspöknél, a könyörületességnek első bizonyítéka a szegénység.
Kétségtelenül így gondolkozott a digne-i püspök is.
Nem kell azonban azt hinni, hogy bizonyos kényes pontokban magáévá tette a "század eszméit". Nemigen szólt bele a pillanatnyi teológiai vitákba, és hallgatással mellőzte az egyház és állam viszonyát érintő kérdéseket. De ha nagyon faggatják, kitűnt volna, hogy inkább az ultramontán,* mint a gallikán* irányzat felé hajlik. Minthogy arcképet rajzolunk és semmit sem akarunk palástolni, kénytelenek vagyunk hozzáfűzni, hogy hidegen figyelte Napóleon hanyatlását. 1813-tól fogva pártolt vagy helyeselt minden ellenséges megnyilvánulást. Mikor a császár visszatért Elba szigetéről, nem volt hajlandó elébe menni, hogy bemutassa hódolatát, és a száznapos uralom alatt vonakodott érte nyilvános könyörgést elrendelni egyházmegyéje templomaiban.
Húgán, Baptistine kisasszonyon kívül két fitestvére is volt: tábornok az egyik, a másik megyefőnök. Eléggé sűrűn levelezett velük.
Az előbbire kissé neheztelt, mert mint egy provence-i helyőrség parancsnoka a cannes-i partraszállás* után élére állt ugyan egy ezerkétszáz főnyi csapatnak, de úgy indult a császár üldözésére, mint aki szándékosan el akarja szalasztani. Annál gyengédebb hangú leveleket írt másik fivérének, a volt prefektusnak, aki derék, becsületes ember volt és visszavonultan élt Párizsban a Casette utcában.
Bienvenu méltóságos úr életében is volt tehát olyan időszak, amelyre a keserű pártosság szelleme borított felhőt. A pillanatnyi szenvedélyek árnyéka átsuhant ezen a szelíd és nagy lelken, mely az örök dolgok megszállottja volt. Ilyen ember méltó lett volna arra, hogy ne legyenek politikai nézetei. Félreértés ne essék: korántsem tévesztjük össze az úgynevezett "politikai nézetek"-et a haladás őszinte óhajtásával, a fenséges, mert demokratikus és humánus, hazafiúi hitvallással, amelyen manapság minden fennkölt gondolkodásnak alapulni kell. Nem akarunk mélyrehatóan foglalkozni olyan kérdésekkel, melyek könyvünk tárgyát csupán közvetve érintik, azért egyszerűen csak annyit mondunk: szép lett volna, ha Bienvenu úr nem királypárti, és tekintetét egy pillanatra sem fordítja el attól a magasztos szemlélettől, mely az emberi dolgok viharos csapongása fölött tündöklőn ragyogtatja az Igazság, az Igazságszolgáltatás, a Könyörület három tiszta fényét.
Tudjuk ugyan, hogy Isten nem politikai tevékenységre teremtette Bienvenu urat, mégis megértettük és csodáltuk volna tiltakozását a jog és szabadság nevében, bátor ellenszegülését, kockázatos és becsületes szembeszállását a mindenható Napóleonnal. De ami tetszik nekünk, ha a magasba törők ellen irányul, kevésbé tetszik, ha az elbukók rovására történik. A harcot csak addig szeretjük, ameddig veszéllyel jár; és aki az elején a küzdők sorában volt, csak annak van joga, hogy a végén irtsa a megvert ellenséget. Aki nem lépett fel konok vádlóként a virágzás idején, az hallgasson az összeomlás órájában. Csakis a siker leleplezője lehet jog szerinti bírája a bukásnak. Ami bennünket illet, ha a Gondviselés beavatkozik, sújtó kezét nem háríthatjuk el. 1812* lefegyverzésünk kezdetének esztendeje. 1813-ban a néma nemzetgyűlés, mikor a katasztrófától felháborítva, hitványul megtörte a hallgatást, csak megvetést érdemelt, hibázott az, aki megtapsolta. 1814-ben már undorral kellett elfordulni a marsallok árulásától, s az egyik pocsolyából a másikba hentergő szenátustól, mely gyalázta azt, akit korábban istenített, mert undorító a bálványozás, amely előbb istenít, aztán leköpi bálványát. 1815-ben, amikor már a közelgő balsors borzongatta Franciaországot, amikor homályosan sejteni lehetett a Napóleonra váró waterlooi csapást – a hadsereg és a nép fájdalmas üdvrivalgása, mellyel a végzet elítéltjét köszöntötte, éppenséggel nem volt nevetséges, és bármennyi fenntartással élünk is a kényúrral szemben, azt tartjuk, hogy oly nemes léleknek, amilyen a püspök volt, fel kellett volna ismernie, mennyire fenséges és megható egy nagy népnek és egy nagy embernek szoros ölelkezése az örvény szélén.
Ettől eltekintve a püspök mindenben igazságos, pártatlan, tisztán látó, alázatos és tiszteletreméltó ember volt; szeretett jól cselekedni, és élt benne a jó szándék, ami már maga is jó cselekedet. Pap volt, bölcs volt, ember volt. Még abban a politikai felfogásában is, amelyet az imént szemére vetettünk, s amelyet hajlamosak vagyunk szinte túlzott szigorral megítélni, el kell ismernünk, türelmes és engedékeny volt, talán nálunk is türelmesebb. – A városháza portása még a császári uralom alatt nyerte állását. Altisztként szolgált a régi gárdában, az austerlitzi csata* után becsületrendet kapott, bonapartista volt, mint maga a napóleoni sas. Ennek a szegény ördögnek néha meggondolatlan szavak csúsztak ki a száján, olyasmit mondott, amit az akkori törvény lazításnak minősített. Amióta a császári arcél eltűnt a becsületrend jelvényéről, sohasem öltözött – ahogy mondotta – szolgálati díszbe, nehogy kénytelen legyen feltűzni a kitüntetését. Nagy áhítatosan maga vette le a császár képmását a Napóleontól kapott keresztről, így azon lyuk keletkezett, de ő nem akart semmit az üres helyre tenni. "Inkább meghalok – mondogatta –, semhogy a három varangyot* viseljem a szívem fölött." Könnyebb volt a lelke, ha hangosan becsmérelhette XVIII. Lajost. Vén köszvényesnek szidta, gúnyolta az angolos lábszárvédőit. "Bár kotródna Poroszországba a copfjával!" – dörmögte minduntalan. Örült, hogy egyszerre ócsárolhatta azt a kettőt, amit legjobban utált: Poroszországot és Angliát. Addig-addig, míg kiröpült az állásából. Feleségével és gyermekeivel kenyér nélkül maradt. A püspök akkor magához hívatta, szelíden megdorgálta és templomőrnek alkalmazta a székesegyházban.
Myriel úr igazi pásztora volt egyházmegyéjének, mindenki barátja.
Kegyes cselekedeteivel és szelíd modorával Bienvenu méltóságos úr kilenc év alatt egész Digne-ben valami gyengéd és gyermeki tiszteletre tett szert. Még Napóleon-ellenes magatartását is elnézte és megbocsátotta neki a nép, a jámbor és gyönge nyáj, mely rajongott császárjáért, de szerette püspökét.

XII

Bienvenu úr magányossága

Egy püspök környezetében rendszerint van egy sereg papocska, ahogyan a tábornokot is fiatal tisztek raja veszi körül. Ezeket a papokat nevezi valahol a kedves Szalézi Szent Ferenc* "zöld ifjoncok"-nak. Minden pályának megvannak a törtetői, akik a révbe jutottak uszályába szegődnek. Nincs hatalom csatlósok nélkül, nincs szerencsefi udvaroncok nélkül. A jövő kilátásainak hajszolói ott rajzanak a fénylő jelen körül. Minden főpapi székhelyen van vezérkar. Minden befolyásos püspöknek megvan a szeminarista kerubokból álló gárdája, amely bejáratos a püspöki palotába, fönntartja benne a rendet és díszőrséget áll a püspök mosolya körül. A püspök jóindulatát megnyerni, ez az első lépés egy szerpapnak az érvényesülés útján. Ki-ki előbbre törekszik, s az apostoli hivatás nem veti meg a kanonoki stallumot.
Valamint a hivatali pályán, az egyházi rendben is vannak nagyfejűek. Ezek az udvarképes püspökök, a gazdagok, és dús javadalmúak, az alkalmazkodók, az úri társaságban forgók, akik nemcsak a mennyei malaszt kikönyörgéséhez, hanem a földi előnyök kijárásához is értenek, aggály nélkül előszobáztatnak a maguk személyében egy egész egyházmegyét, a sekrestyét összepaktáltatják a diplomáciával, inkább abbék, mint lelkipásztorok: inkább főpapok, mint püspökök. Jól jár, aki közelükbe férkőzhet. Befolyásos helyzetükben csak úgy ontják a körülöttük sürgölődőknek, kedvenceiknek, a magukat behízelgő fiataloknak a zsíros plébániákat, a stólajövedelmeket, az esperesi és préposti állásokat, a káptalani tisztségeket, addig is, amíg a püspökségekre kerülhet a sor. Ahogy emelkednek, magukkal viszik a bolygóikat is; pályafutásuk egész naprendszert mozgat. Tündöklésük a kíséretükre is bíborfényt sugároz. Egyéni sikerük jó kis előléptetések morzsáit szórja szét párthíveik közt. Mennél nagyobb a patrónus egyházmegyéje, annál zsírosabb plébániát kap a kegyenc. És ott van Róma! Egy püspök, akiből érsek lesz, egy érsek, aki bíborosi kalapot kap, elviheti az emberét konklavistának,* az illető bejuthat a szentszéki bíróságba auditornak,* megkaphatja a palliumot,* egykettőre kamarás lehet "monsignore",* innen már csak egy lépés az eminenciás* címig, az "eminenciás"-t pedig "Őszentségé"-től csupán a lateráni szavazás füstoszlopa* választja el. Minden papsapka álmodozhat a tiaráról. A pápa manapság az egyetlen ember, aki szabályszerű választás útján lehet királlyá, mégpedig a királyok királyává! Minő melegágya ezért a nagyratörő reményeknek egy papnevelő intézet! Hány szemérmes kispap, hány ifjú abbé épít titokban nagyszerű légvárakat! Mily könnyen nevezi magát elhivatottságnak a nagyravágyás, és ki tudja?, talán teljes jóhiszeműséggel, önmagát csalva szövi boldog ábrándjait.
Bienvenu püspök úr a maga alázatos, igénytelen, különc modorával nem tartozott a nagyfejűek közé. Kitetszett ez abból is, hogy nem nyüzsögtek körülötte fiatal papok. Láttuk, hogy Párizsban "leforrázták". Senkinek sem jutott eszébe, hogy ehhez a magányos aggastyánhoz kapcsolja jövőjét. Nem akadt olyan bolond, aki az ő árnyékában akarta volna kilombosítani csírázó becsvágyát. Kanonokjai és helynökei jámbor öregek voltak, kissé falusiasak, akárcsak ő, s mint ő, befalazva ebbe az egyházmegyébe, ahonnét nem volt kijárat a bíborosság felé. Mindannyian hasonlítottak püspökükhöz, azzal a különbséggel, hogy az ő útjuk lezárult, a püspöké ellenben kiteljesedett. Annyira érezték, hogy Bienvenu úr mellett lehetetlen fölcseperedni, hogy a szemináriumból alighogy kikerült ifjak, akiket ő szentelt pappá, az aixi vagy auchi érsekhez ajánltatták magukat és hamarosan odábbálltak. Mert, mint már mondottuk, az emberek előbbre törekszenek. A szent, aki végleges önmegtartóztatásban él, veszedelmes szomszédság; könnyen átragadhat róla a gyógyíthatatlan szegénység, az érvényesüléshez szükséges ízületek merevülése, általában több lemondás, mint amennyit az ember kívánatosnak tart. Ezért menekülnek oly sokan az ilyen mételyező erény mellől. Ez volt az oka Bienvenu úr magányosságának. Szomorú társadalomban élünk. Sikert minden áron: ezt a tanítást csöpögteti belénk a ránk nehezedő romlottság.
Mellesleg mondva, a siker eléggé förtelmes valami. Becsapja az embereket, mert könnyen összetéveszthető az érdemmel. A tömeg szemében a siker arculata majdnem azonos a kiválóságéval. A siker, a tehetségnek e hasonmása, elámítja a történetírást is. Csak Juvenalis* és Tacitus* ejt róla bosszús szavakat. Napjaink többé-kevésbé hivatalos bölcselete a siker cselédjévé szegődött, magára öltötte libériáját, és az előszobájában lakájkodik. Arass sikert: ez a divatos elmélet, amely a könnyűszerrel való boldogulást azonosítja a tehetséggel. Ha nyersz a lutrin, ember vagy a talpadon. Aki diadalt arat, az előtt hódol a világ. Szüless a sors kegyeltjének, ez mindennek a titka. Ha szerencséd van, a többi jön magától. Ha gyorsan révbe jutsz, nagy embernek fognak tartani. Nem számítva néhány óriás kivételt, a század fénylő csillagait, a kortársi bámulat rövidlátásából ered. Színaranynak nézik az aranyozást. Lehetsz akármilyen jöttment, fő, hogy zöldágra vergődj. A köznapi ember afféle vén Narcissus,* aki imádja önmagát, és aki megtapsolja a köznapiságot. Azt a roppant tehetséget, amely Mózest, Aischylost.* Dantét. Michelangelót vagy Napóleont naggyá tette, a tömeg egy csapásra közfelkiáltással odaítéli bárkinek, aki valamiben, akármiben, elérte célját. Ha egy közjegyzőből képviselő lesz, ha egy talmi Corneille Tiridates* című színdarabot ír, ha egy eunuch háremre tesz szert, ha egy tehetségtelen tábornok véletlenül korszakos győzelmet arat, ha egy patikusnak eszébe jut, hogy papirostalpakat gyártson a Sambre-et-Meuse-i sereg* számára, és bőrnek eladott kéregpapírból négyszázezer frank évjáradékot szerez, ha egy házaló összeadja magát az uzsorával, és ebből a frigyből hét-nyolc milliója születik, ha egy orrhangú hitszónok püspöki székbe prédikálja magát, ha egy grófi jószágigazgató úgy meggazdagszik az állásában, hogy megteszik pénzügyminiszternek, az emberek rámondják, hogy lángész, mint ahogy szépséget emlegetnek, ha Mousqueton arcáról, és felséget, ha Claudius* potroháról van szó. A véghetetlen égbolt csillagait összetévesztik a csillagformájú nyomokkal, amelyeket a kacsák lába hagy a pocsolyák puha iszapjában.

XIII

Milyen volt a hite

Az ortodoxia szempontjából firtatni a digne-i püspök véleményeit, semmi értelme sem volna. Ilyen léleknek csak föltétlen tisztelettel adózhatunk. Az igaz ember lelkivilágára vonatkozólag hitelt kell adnunk a szavainak. Különben is bizonyos jellemek esetében eleve feltételezzük, hogy hitükben, még ha különbözik is a miénktől, az emberi erény minden szépsége kivirágozhat.
Hogy miként vélekedett egyik-másik dogmáról vagy hittitokról? A lelkiismeret e rejtelmeit csak a sír tudhatja, amelybe mezítelenül száll alá a lélek. Afelől azonban bizonyosak vagyunk, hogy nála, a hitbeli nehézségek sohasem oldódtak képmutatásba. A gyémánt nem romlandó anyag. Myriel úr hitt abban, amiben hinni tudott. Credo in patrem!* kiáltotta sokszor. Egyébiránt pedig a jó cselekedetekből merítette azt a megnyugvást, amely a lelkiismeretet kielégíti, s azt súgja az embernek: Isten útját járod.
Meg kell azonban jegyeznünk, hogy a hitén kívül, s hogy úgy mondjuk, túl a hitén, a püspökben rendkívüli szeretet lakozott. És éppen ezért, quia multum amavit,* tartották őt sebezhetőnek a "komoly", a "tekintélyes", az "okos" emberek: kedvenc jelzői a mi gyatra világunknak, ahol az önzés az irányító jelszót a vaskalaposságtól kapja. Mi volt ez a rendkívüli szeretet? Magasztos jóindulat, mely, mint már jeleztük, nemcsak az emberekre, hanem alkalomadtán az élettelen tárgyakra is kiterjedt. A püspök egész életében nem ismerte a megvetést. Elnéző volt a teremtés minden műve iránt. Még a legjava emberekben is van valami öntudatlan ridegség, amit az állatok számára tartogat szívében. A digne-i püspökben nyoma sem volt ennek a keményszívűségnek, amely pedig sok papnak sajátja. Nem ment el odáig, mint a brahmin,* de úgy látszik, fontolóra vette a Prédikátor igeit: "Tudhatjuk-e, hová jut az állatok lelke?" A rút külső, az eltorzult ösztön nem zavarta és nem háborította fel. Inkább meghatotta, majdnem elérzékenyítette. Úgy látszott, mintha eltűnődve okát, magyarázatát, mentségét keresné az élet felszíne mögött. Sőt, néha mintha magától Istentől kérne magyarázatot. Harag nélkül,* s mintegy a palimpsestust* betűzgető nyelvész szemével vizsgálta, ami a káoszból még megmaradt a természetben. Ez a merengés néha különös szavakra ragadta. Egy reggel a kertjében sétálgatott. Azt hitte, egyedül van, nem vette észre, hogy húga követi. Egyszerre megállt, valamit meglátott a földön: nagy, fekete, szőrös, undorító pók volt. Húga meghallotta, amint így szólt magában:
– Szegény állat! Nem tehet róla, hogy ilyen.
Miért hallgatnók el a jóságnak e majdnem istenien együgyű megnyilvánulásait? Lehet, hogy gyermekességek; de hisz ugyanily fennkölt gyermekességeket találunk Assisi Szent Ferencnél és Marcus Aureliusnál.* Egy ízben majdnem kificamította a lábát, mert egy hangyát nem akart eltaposni.
Így élt ez az igaz ember. Néha elszundított a kertjében – képzelni sem lehet tiszteletreméltóbb látványt.
Bienvenu úrról az a hír járta, hogy régente, ifjúkorában, sőt még férfikorában is, szenvedélyes, sőt talán erőszakos ember volt. Mindent átölelő szelídsége nem annyira természetes ösztönből ered, mint inkább erős meggyőződésből, amely élete során gondolatról gondolatra szivárgott a szívébe: mert, mint a kősziklában, az emberi szívben is lehetnek vízcseppvájta rések. Ezek a vájatok el nem tüntethetők, az ilyen alakzatok szétrombolhatatlanok.
1815-ben, mint talán már mondottuk, hetvenöt éves volt, de nem látszott többnek hatvannál. Nem volt magas növésű, kissé hízásra hajlott, s hogy ezt leküzdje, szeretett nagy gyalogutakat tenni: kemény léptekkel, alig meggörnyedve járt, de ebből az adatból nem akarunk következtetést levonni. XVI. Gergely* pápa még nyolcvanesztendős korában is egyenes tartással, mosolyogva járt-kelt, mégis rossz főpap volt. Bienvenu úr, a köznép szavával élve, a "jóképű" férfiak közé tartozott: de nyájas arckifejezése feledtette szépségét.
Ha azzal a gyermeki vidámsággal, mely egyik vonzó sajátsága volt, s amelyről már szóltunk, beszélgetni kezdett, az ember nyomban otthonosan érezte magát mellette, s mintha egész lényéből öröm áradt volna. Arca üde volt és pirospozsgás, ha mosolygott, kivillant öregkorában is ép, fehér fogsora, ettől kapta azt a nyílt és szívélyes kifejezést, amelyet ha férfin látunk, azt mondjuk: ez jó fiú, ha aggastyánon, ezt: ez jó ember. Emlékezhetünk, ezt a hatást tette Napóleonra is. Első pillantásra annak, aki találkozott vele, csakugyan nem látszott egyébnek, mint egyszerű jó embernek. De ha valaki csak pár óráig volt együtt vele, és látta gondolatokba mélyedve, az egyszerű jó ember lassanként megváltozott és valahogy tiszteletet parancsoló jelleget öltött. Magas, komoly homloka, melyet az ősz haj fenségessé tett, még fenségesebbé vált az elmélkedéstől. Jóságából magasztosság bontakozott ki, de azért sugárzott róla a jóság. Az ember olyasfajta megilletődést érzett mellette, mintha mosolygó angyalt látna, aki lassan bontja ki szárnyát és tovább mosolyog. Tisztelet, kimondhatatlan tisztelet hatotta át az embert, fokról fokra elöntötte szívét a tisztelet. Éreznie kellett, hogy erős, edzett és türelmes lélekkel van dolga, akiben a gondolat oly emelkedett, hogy nem lehet más, mint szelíd.
Amint láttuk, a püspök napjait teljesen betöltötte az imádkozás, a vallási szertartások végzése, az alamizsnálkodás, a lesújtottak vigasztalása, darabka földjének megművelése, a testvériesség, a mértékletesség, a vendégszeretet, az önmegtagadás, a bizalom erényeinek gyakorlása, a tanulás, a munka. Valóban betöltötte, mert a püspök minden egyes napja színültig volt jó gondolatokkal, jó szavakkal és jó cselekedetekkel. Mégsem érezte teljesnek a napját, ha a hideg vagy esős idő meggátolta abban, hogy miután a két nő nyugovóra tért, alvás előtt egy-két órát sétálgasson a kertben. Mintha valaminő szertartásos előkészület lett volna az álomra, ez a csöndes merengés a csillagos égbolt tündöklő csodáin. Olykor, késő éjszakai órán, a két öreg nő, ha még nem aludt el, hallotta, amint a püspök lassú léptekkel járkál a fasorban. Ilyenkor egyedül volt önmagával, komoly, megbékélt, imádságos hangulatban, lelkének derűjét összehasonlítva a mennyei magasság derűjével, megilletődve az éj sötétjében a csillagok látható, és Isten láthatatlan ragyogásától, kitárva keblét az Ismeretlenből hulló gondolatoknak. Ily pillanatokban, mikor szívét áldozatul kínálta, ahogy áldozatul kínálják illatukat az éjjel nyíló virágok, amikor kigyulladt, mint egy lámpa a csillagos éjszakában, és önkívületbe esve tárult ki a mindenség tündöklésében, ilyenkor talán maga sem tudta volna megmondani, mi megy végbe elméjében; úgy érezte, mintha valami elröppenne belőle, és ugyanakkor valami visszaszállna belé. Titokzatos kapcsolata a lélek és a világegyetem mélységeinek.
Isten nagyságára és jelenvalóságára gondolt, az eljövendő rejtelmes és különös örökkévalóságra, s arra a még rejtelmesebb és különösebb örökkévalóságra, amely már a múlté, a szeme előtt minden irányban feltáruló végtelenségre. És anélkül, hogy igyekezett volna felfogni, csak nézte a felfoghatatlant. Nem fürkészte Isten lényegét, elkáprázott tőle. Szemlélte az atomok nagyszerű találkozásait, melyek formát adnak az anyagnak, feltárják az erőket azáltal, hogy velük tudomásul vetetik, egyéniségeket teremtenek az egységben, arányokat a kiterjedésben, megszámlálhatatlant a végtelenségben, és a világosságból létrehozzák a szépséget. Szünet nélkül kötődnek és oldódnak ezek a találkozások; innen az élet és a halál.
Leült a lombjavesztett lugas tövében álló fapadra, és a gyümölcsfák vézna, girbegörbe ág-bogán át nézte a csillagokat. Ez a szegényesen beültetett, viskókkal és pajtákkal beépített negyedholdnyi földdarab kedves volt neki és elegendő.
Mi is kellett volna több ennek az aggastyánnak, aki kevés szabad idejének pihenőóráit nappal a kertészkedés, éjjel az elmélkedés közt osztotta meg? Ez a szűk terület, a tetőzetét alkotó mennybolttal, nem volt-e elég neki ahhoz, hogy leggyönyörűbb, legfelségesebb alkotásaiban imádja Istent? Nem volt-e meg itt valóban minden, és mit kívánhatott volna többet? Kicsiny kert, ahol sétálhat, és a végtelenség, amin elmerenghet. Körülötte, amit művelni, gyomlálni kell, feje fölött, ami elmélkedésre és tanulmányozásra késztet. Néhány virág a földön, és milliónyi csillag az égen.

XIV

Milyen volt a gondolkodása

Még valamit el kell mondanunk.
Minthogy az effajta részletek, kiváltképp, ahol most tartunk, holmi – hogy egy mostanság divatos kifejezéssel éljünk – "pantheista"* látszatot adhatnának a digne-i püspöknek, és azt a hitet kelthetnék,
akár rosszalló, akár dicsérő értelemben, hogy magáévá tette a századunkra jellemző filozófiai rendszerek valamelyikét, amelyek magányos elmékben néhanap kisarjadnak és addig növekednek, míg végül a vallás helyét foglalják el, hangsúlyozni kívánjuk, hogy senki, aki Bienvenu méltóságos urat közelebbről ismerte, nem érezhette jogosultnak az ilyen föltevést. A szív gyújtott világosságot ebben a férfiúban. Bölcsességének ez volt a fényforrása.
Nem az elvont rendszerben, hanem a jó cselekedetek sokaságában
kereste a lényeget. A kusza okoskodások megszédítenek. Őnála semmi sem vallott arra, hogy elméjét apokaliptikus képzelgésekbe kalandoztatta volna. Az apostol lehet vakmerő, de a püspöknek óvatosnak kell lennie. Alighanem aggályosnak érezte, hogy túlságos mélyen búvárkodjon bizonyos problémákban, amelyek a félelmetes lángelmék birodalmába tartoznak. Szent irtózat őrzi a rejtély kapuját. Ott tátong a komor nyílás, de valami azt súgja az élet vándorának, hogy tilos a bemenet. Jaj annak, aki átlépi a küszöböt! A lángelmék az elvontságok és a tiszta spekuláció döbbenetes mélységeiben, és úgyszólván a dogmák fölött lebegve, tárják Isten elé eszméiket. Fohászuk vakmerő kihívás a vitára. Imádatuk titkokat fürkész. Ez a közvetlen vallás szívszorító felelősséggel jár arra nézve, aki nem riad vissza meredélyeitől.
Az emberi elmélkedés nem ismer határt. Saját kockázatára és veszélyére elemzi és kutatja tulajdon káprázatát. Szinte azt mondhatnánk, hogy tulajdon káprázatával elkápráztatja a természetet is: a bennünket körülvevő titkos világot, amely azután visszaadja, amit kapott; a szemlélők alkalmasint maguk is szemlélet tárgyai. Bármint van is, vannak a földön emberek – vajon emberek-e még? –, akik az álom szemhatárán tisztán látják az abszolútum magaslatait, akik előtt feltárul a végtelen hegylánc rettentő látománya. Bienvenu úr nem tartozott közéjük. Bienvenu úr nem volt lángész. Visszariadt volna e csúcsoktól, melyekről néhányan, még oly nagy elmék is, mint Swedenborg és Pascal,* a téboly örvényébe zuhantak. Bizonyos, hogy ezekből a hatalmas révületekből erkölcsi haszon származik, s az erkölcsi tökélyt ezeken a meredek ösvényeken lehet megközelíteni. Ő azonban a rövidebb utat választotta: az evangéliumot.
Miseruháján nem próbálta Éliás próféta köpenyének redőzetét utánozni, az események homályos hullámzásába nem vetítette a jövőbelátás fénykévéjét, nem igyekezett lánggá sűríteni a dolgokból áradó világosságot, nem volt próféta, nem volt mágus. Ez az alázatos lélek csak szeretni tudott.
Hogy imáiban az emberfeletti vágyakozásig szárnyalt, az valószínű; de imádkozni éppúgy nem lehet túlságosan, mint ahogy nem lehet túlságosan szeretni; és ha az írott szövegeken túlmenő imádkozás eretnekség, akkor Szent Teréz* és Szent Jeromos* eretnekek voltak.
Részvéttel hajolt minden szenvedő és minden vezeklő fölé. A világegyetem úgy tűnt föl előtte, mint valami roppant betegség: mindenütt lázat érzett, mindenből a szenvedés panaszát hallotta ki, és anélkül, hogy a rejtély nyitját keresné, igyekezett begyógyítani a sebet. A teremtett dolgok félelmetes látványa elérzékenyítette; egyetlen gondja volt, hogy a maga számára meglelje és másokban fölkeltse a szánakozás és enyhítés legjobb módját. E ritkamód jólelkű pap számára minden létező, vigaszt nyújtani akaró szomorúság tárgya volt.
Vannak, akik aranyat bányásznak; az ő munkája a könyörület kibányászása volt, bányája az egyetemes nyomor. A lépten-nyomon jelentkező szenvedés csak alkalmat adott neki, hogy állandóan gyakorolja a jóságot. Szeressétek egymást! Ezzel tökéletesen beérte, nem kívánt többet, ebből állt egész tanítása. Egy alkalommal a már említett szenátor, aki "filozófus"-nak hitte magát, így szólt a püspökhöz:
– Nézzen hát körül a világban: mindenki harca mindenki ellen; aki bírja, marja. Amit ön hirdet, hogy szeressétek egymást! – merő ostobaság.
Bienvenu úr nem vitatkozott, csak ennyit válaszolt:
– Nos, ha ostobaság, akkor a lélek zárkózzon bele, mint gyöngy a kagylóba.
Ő maga bele is zárkózott, benne élt. Tökéletes elégedettségében nem foglalkoztatták a szertelen nagy kérdések, melyek vonzzák, de meg is rémítik a lelket. Nem érdekelték az elvont szemlélet kifürkészhetetlen távlatai, a metafizika meredélyei, azok a mélységek, amelyek az apostol szerint Istenhez, az istentelen szerint a semmihez vezetnek. Nem kutatta a sors titkát, a jó és rossz ellentétét, a teremtmények egymás elleni harcát, az emberi öntudat problémáit, az állati tudat derengését, a halál utáni átlényegülést, a sírban megújhodó életet, az egymás után következő szerelmek megfoghatatlan nyomát a változatlan "Én"-en, a lényeget, a szubsztanciát, a Semmit és a Létezőt, a lélek, a természet, a szabadság, a szükségszerűség fogalmait; eget verő problémák, homályba vesző titkok ezek, az emberi elme gigászi arkangyalait is próbára tevők; félelmetes örvényeikbe villámló szemmel néz Lucretius,* Manu,* Szent Pál és Dante, s tekintetük, ahogy a végtelenbe mered, mintha csillagfényeket gyújtana ki benne.
Bienvenu úr, mint egyszerű, kívülálló ember, tudomásul vette a titokzatos kérdéseket, de nem firtatta, nem bolygatta értelmüket, nem hagyta, hogy szellemét nyugtalanítsák, komoly tisztelettel adózott a homálynak.

MÁSODIK KÖNYV

A BUKÁS

I

Egy átgyalogolt nap estéje

Ezernyolcszáztizenöt októberének egyik első napján, körülbelül egy órával napnyugta előtt, gyalogszerrel vándorló férfi érkezett Digne városkába. Az a néhány lakos, aki ekkor az ablakban vagy háza küszöbén állt, némi nyugtalansággal nézte az idegent. Ritkán látni nyomorúságosabb külsejű embert. Középtermetű, zömök és izmos, javakorabeli férfi volt. Negyvenhat-negyvennyolc éves lehetett. Szemére húzott bőrellenzős sapkája részben eltakarta napbarnított, széltől cserzett, verejtéktől gyöngyöző arcát. Durva, sárga vászoninge, melyet a nyaknál kis ezüsthorgony tartott össze, szabadon hagyta szőrös mellét. Nyakkendője nyeszlett zsineggé csavarodott, nyűtt, keshedt kék vászonpantallót viselt, mely egyik térdén kopott, a másikon lyukas volt; ócska, szürke, rongyos zubbonyt, könyökén madzaggal odafércelt zöld posztófolttal. Hátán tömött, szorosan összehurkolt, vadonatúj katonatarisznya, kezében nagy, görcsös bot, harisnyátlan lábán szeges bakancs. Rövidre nyírt haja, hosszú szakálla volt.
Izzadt a hőségtől, a gyaloglásban ellepte a por, amitől az ágrólszakadt alak még mocskosabb lett.
Feje kopasz volt és mégis tüskés, mert a haja már nőni kezdett, látszott, hogy jó ideje nem nyírták.
Senki sem ismerte. Nyilván vándorúton volt. Merről jött? Dél felől. Talán a tengerpartról, mert ugyanazon az úton érkezett Digne-be, amely hét hónappal ezelőtt Napóleont látta elvonulni, mikor Cannes-ból Párizsba tartott. Ez az ember bizonyára egész nap gyalogolt. Nagyon fáradtnak látszott. A város alsó végén elterülő óváros asszonyai látták, amint a Gassendi körút fái alatt megállt és ivott a sétány végén levő kútból. Ugyancsak szomjas lehetett, mert a gyerekek, akik követték, látták, hogy kétszáz lépéssel odább, a piaci kútnál megint megállt és ivott.
A Poichevert utca sarkára érve balra fordult és a városháza felé tartott. Bement, aztán negyedóra múlva kijött. Egy csendőr ült a kapu mellett azon a kőpadon, amelyre március 4-én Drouot* tábornok felállt, hogy Digne elképedt lakosainak fölolvassa a Juan-öbölből keltezett kiáltványt. Az idegen megemelte sapkáját és alázatosan köszönt a csendőrnek.
A csendőr nem köszönt vissza, csak figyelmesen végignézett rajta, egy darabig követte szemével, aztán befordult a városháza kapuján.
Volt abban az időben Digne-ben egy szép fogadó, a Colbas-i Kereszthez. A fogadós, bizonyos Jacquin Labarre, nagy tekintélynek örvendett a városban, mert rokonságban állt egy másik Labarre nevű fogadóssal, a grenoble-i Három Delfin tulajdonosával, aki annak idején a lovastestőrségnél szolgált. A császár partraszállásakor sokféle hír keringett a vidéken a Három Delfinhez címzett fogadóról. Beszélték, hogy januárban Bertrand* tábornok fuvarosnak öltözve többször megfordult ott, becsületrendeket osztogatott a katonáknak, a polgárok közt pedig marékszám szórta a Napóleon-aranyakat. Tény, hogy a császár, mikor bevonult Grenoble-ba, nem óhajtott megszállni a prefektus palotájában; köszönettel visszautasította a polgármester ajánlatát és azt mondta: "Ismerek itt egy derék embert, ahhoz megyek lakni", és a Három Delfinbe szállt. Labarre dicsősége huszonöt mérföld távolságból átsugárzott a Colbas-i Kereszt tulajdonosára. Városszerte csak így emlegették: Annak a grenoble-inek az unokatestvére.
Az idegen egyenest ehhez a fogadóhoz tartott, amely a legjobb volt a környéken. Belépett a konyhába, mely mindjárt az utcáról nyílt. Minden tűzhely be volt gyújtva: a kandallóban vígan lobogott a tűz. A fogadós, aki egy személyben szakács is volt, nagyban sürgölődött a lábasok és fazekak közt. Fülig volt dologgal, ízletes vacsorát készített a fuvarosoknak, akiknek hangos beszéde és nevetése áthallatszott a szomszédos ivóból. Aki valaha utazott, tudja, hogy senki se szereti úgy a bendőjét, mint a fuvarosok. A parázs fölött, hosszú nyárson, kopasztott foglyok és fajdkakasok közt kövér mormota sült; a tűzhelyen a lauzet-i tóból fogott két nagy ponty főtt, meg egy pisztráng, amelyet az allozi tóból halásztak.
Nyílt az ajtó, valaki belépett. A fogadós föl se nézett a zajra.
– Mit kíván, uram? – kérdezte.
– Ételt és szállást.
– Azt kaphat – felelte a fogadós. Hátranézett, egy szempillantással végigmustrálta az utast és hozzátette: – Ha megfizeti.
A jövevény nagy bőrerszényt vett elő zubbonya zsebéből és így szólt:
– Van pénzem.
– Akkor szolgálatára állok – mondta a fogadós.
Az ember zsebre tette az erszényt, levette a hátizsákját, a földre tette, az ajtó mellé, és botját kezében tartva a tűzhely közelében álló, alacsony padra ült. Digne hegyvidéki város. Arrafelé októberben hűvösek az esték.
A fogadós, miközben tett-vett, szemmel tartotta az utast.
– Mikor lesz vacsora? – kérdezte emez.
– Mindjárt kész – felelte a fogadós.
Mialatt az új vendég hátat fordítva melegedett, Jacquin Labarre, a jeles fogadós plajbászt vett ki a zsebéből, aztán leszakított egy darabot valami régi újságból, amely az ablak mellett, egy kis asztalon hevert. Pár sort irt az üres margóra, a papírszeletet összehajtogatta, de nem pecsételte le, és odaadta egy fiúcskának, aki, úgy látszott, egy személyben kukta és inas volt nála. Valamit súgott a fülébe, mire a fiú futva indult a városháza felé.
Az utas mindebből semmit se látott.
Újból megkérdezte: – Mikor lesz vacsora?
– Mindjárt – hangzott a válasz.
A fiú visszajött. Nála volt a papiros. A vendéglős sietősen szétnyitotta, mint aki választ vár. Figyelmesen elolvasta az írást, aztán egy pillanatig fejét csóválva tűnődött. Végül odalépett az utashoz, aki láthatóan kevéssé derűs gondolatokba mélyedve üldögélt.
– Uram – mondta fogadós –, nem lehetek a szolgálatára.
Az idegen félig felemelkedett ültéből.
– Miért? Fél talán, hogy nem fizetek? Kívánja, hogy előre fizessek? Mondtam már, hogy van pénzem.
– Nem az a baj.
– Hát mi?
– Önnek van pénze.
– Van.
– De nekem nincs szobám.
Az ember nyugodtan válaszolt:
– Adjon helyet az istállóban.
– Nem tehetem.
– Miért?
– A lovaknak kell a hely.
– Akkor hát jó lesz a pajtában. Elalszom én egy zsúpszalmán. Majd vacsora után elintézzük.
– Vacsorát sem adhatok.
Ez a higgadt, de határozott válasz meghökkentette az idegent. Felállt.
– Ejnye no, de hisz majd meghalok éhen. Hajnal óta úton vagyok. Tizenkét mérföldet gyalogoltam. Megfizetem, enni akarok.
– Nincs semmim – válaszolt a fogadós.
Az utas elnevette magát, s a kandalló és a tűzhelyek felé fordult.
– Nincs semmije! Hát az ott mi?
– Azt mind előre megrendelték.
– Kicsodák?
– A fuvaros urak.
– Hányan vannak?
– Tizenketten.
– Ebből húszan is jóllakhatnak.
– Megrendelték és előre kifizették.
Az ember leült és ugyanolyan csendesen, mint eddig. Így szólt:
– Vendéglőben vagyok, éhes vagyok, itt maradok.
A fogadós ekkor a füléhez hajolt és olyan nyomatékkal, amitől az idegen összerezzent, azt mondta neki:
– Menjen el!
Az utas előrehajolva ült és botjának vasvégével a parazsat piszkálta. Élénken megfordult, de ahogy szóra nyitotta a száját, a fogadós merően ránézett és még mindig halkan folytatta:
– Elég a szóból, hallja-e. Akarja, hogy megnevezzem? Jean Valjeannak hívják. Mondjam meg azt is, hogy micsoda? Ahogy belépett, rögtön gyanút fogtam. Elküldtem a városházára, itt a válasz, amit onnan kaptam. Tud olvasni?
Azzal egészen szétnyitva odatartotta az idegennek a papírlapot, amely az imént a fogadó és a városháza között ide-oda vándorolt. Az ember rápillantott az írásra. A fogadós kis szünet után folytatta:
– Mindenkivel udvariasan szoktam beszélni. Menjen, amíg szépen mondom.
Az ember lehorgasztotta fejét, fogta a hátizsákját, amit az imént a földre tett, és elment.
Nekivágott a főutcának. Csak úgy találomra bandukolt, szinte a házfalakat súrolva, megalázottan, szomorúan. Egyszer sem nézett vissza. Ha hátrafordul, láthatta volna, hogy a Colbas-i Kereszt fogadósa ott áll a küszöbön, körülötte valamennyi vendége és utcai járókelők, élénken beszél velük és ujjal mutogat feléje; a csoportban állók gyanakvó és rémüldöző pillantásaiból pedig kiolvashatta volna, hogy jövetelét hamarosan városszerte mint nagy eseményt fogják tárgyalni.
Mindebből semmit se látott. Lesújtott ember nem szokott hátranézni. Nagyon jól tudja úgyis, hogy nyomában a balsors.
Így haladt egy ideig, vaktában rótta az ismeretlen utcákat, s mint búbánatos lelkiállapotban történni szokott, megfeledkezett a fáradtságáról. Egyszerre ráeszmélt, hogy borzasztóan éhes. Sötétedett. Körülnézett, nem lát-e valami helyet, ahol éjszakára meghúzódhatna.
Az úri vendéglő zárva volt előtte. Valamilyen egyszerű kocsmát, szegényes lebujt keresett.
Az utca végén épp ekkor világosság gyűlt ki. Vasrúdra függesztett fenyőgally rajzolódott ki a halvány esti égen. Elindult arrafelé.
Csakugyan kocsma volt. A Chaffaut utcai kocsma.
Az utas egy percre megállt, benézett az ablakon. Az alacsony kocsmaszobát kis asztali lámpa és a tűzhely lobogó lángja világította meg. Néhány ember iddogált benne. A kocsmáros a tűznél melegedett. Vaskampóra akasztott fazék rotyogott a láng fölött.
A kocsmába, amely egyben fogadóféle is volt, két ajtón lehetett belépni. Az egyik az utcára szolgált, a másik a kis udvarra, mely tele volt trágyával.
Az utas nem mert bemenni az utca felől. Az udvarba sompolygott, megint megállt, aztán félénken lenyomta a kilincset és benyitott.
– Ki az? – szólt a gazda.
– Valaki, aki vacsorázni és meghálni szeretne.
– Helyes. Van vacsora is, hálóhely is.
Belépett. A poharazók feléje fordultak. Egyik oldalról a lámpa, másik oldalról a tűzhely fénye világította meg. Jól szemügyre vették, mialatt lerakta a cókmókját.
– Itt a tűzhely – szólt oda neki a gazda. – A leves fő a fazékban.
Jöjjön ide melegedni, cimbora.
Leült a tűzhely mellé. Kinyújtotta fáradtságtól gémberedett lábszárait. Orrát a fazékból jó ételszag csapta meg. Amennyire a lehúzott sapkától látni lehetett, arcán a pillanatnyi enyhülés azzal a másik, nyomasztó kifejezéssel párosult, amely a hosszú szenvedés jele.
Vonásai egyébként szilárdságra, erélyre és szomorúságra vallottak. Sajátságos volt ez az arckifejezés. Első pillantásra alázatosnak látszott, de végül feltűnt, hogy uralkodó jellege a szigor. Szeme úgy fénylett a sűrű szemöldök alatt, mint a bokor mögött lobogó tűz.
Az asztalnál ülők egyike, egy halárus, mielőtt a kocsmába jött, lovát bekötötte a Labarre-féle fogadó istállójába. Történetesen aznap reggel, Bras d'Asse és egy másik község (nevét elfeledtem, talán Escoublon) közt haladtában már találkozott ezzel a gyanús ábrázatú idegennel. Az ember, aki nagyon fáradtnak látszott, kérte, hogy vegye fel maga mellé a nyeregbe; amire a halárus válasz helyett megsarkantyúzta a lovát. Félórával ezelőtt ez a halárus ott volt a Labarre köré gyűlt csoportban és el is mondotta a Colbas-i Kereszt vendégeinek, milyen kellemetlen találkozása volt reggel az országúton. Most észrevétlenül intett a kocsmárosnak. Ez odament hozzá. Pár pillanatig halkan beszélgettek. Az idegen gondolataiba mélyedve ült.
A kocsmáros visszament a tűzhelyhez, durván megmarkolta az ember vállát és így szólt:
– Kotródj innen!
Az idegen megfordult és csöndesen kérdezte:
– Úgy! Hát tudja?
– Tudom.
– A másik fogadóból elküldték.
– Innen meg kikergetnek.
– Hová menjek hát akkor?
– Máshová.
Az ember fogta a botját, tarisznyáját és elment.
Ahogy kilépett az ajtón, néhány gyerek kövekkel hajigálta meg. A Colbas-i Kereszttől kísérték idáig, s nyilván várakoztak rá. Dühösen fordult vissza, és megfenyegette őket a botjával. Szétrebbentek, mint valami madárraj.
Az utas a börtön elé ért. A kapu mellett csengőhúzó vaslánc lógott.
Megrántotta, becsöngetett.
Belülről kinyílt a kukucskálóablak.
– Őrmester úr – mondta és tisztelettel megemelte sapkáját –, lenne szíves beengedni és szállást adni ma éjszakára?
Érdes hang válaszolt:
– A börtön nem vendégfogadó. Fogassa el magát, akkor beeresztem.
Az ablak becsukódott.
A vándor befordult egy kis utcába, ahol sok a kert. Némelyiknek csak sövény a kerítése, ami derűssé teszi az utca képét. A kertek és sövények között, egy kis, egyemeletes ház ablakában világosságot látott. Benézett rajta, úgy, mint előbb a kocsma ablakán. Nagy, fehérre meszelt szoba volt benne színes szövettel elfüggönyözött ágy, egyik sarokban bölcső, aztán néhány fazék, a falon kétcsövű puska. A szoba közepén terített asztal. Réztalpú lámpa vetett világosságot a durva szövésű nyersvászon abroszra, az ezüstösen csillogó, borral telt cinkkorsóra és a párolgó barna levesestálra. Az asztalnál negyven év körüli, nyílt és derűs arckifejezésű férfi ült, kisgyermekét lovagoltatta a térdén. Mellette egy viruló fiatalasszony egy másik gyermeket szoptatott. Az apa nevetett, a gyermek kacagott, az anya mosolygott.
Az idegen egy pillanatig elmerengett ezen a nyájas és megnyugtató képen. Mi ment végbe a lelkében? Csak ő maga mondhatta volna meg. Alighanem azt gondolta, hogy ez a vidám otthon vendégszerető lesz, s ahol ennyi boldogságot lát, talán egy kis részvétre is lel.
Halkan megkopogtatta az ablakot.
Nem hallották.
Újra kopogott.
Hallotta, amint az asszony mondja az urának:
– Úgy hallom, kopognak.
– Dehogy – felelte a férj.
Harmadszor is kopogott.
A férj felállt, fogta a lámpát, az ajtóhoz ment, kinyitotta.
Szálas termetű, félig paraszt, félig kézművesforma ember volt. Vállig érő, széles bőrköténye elöl kidomborodott, mert egy kalapácsot, egy piros zsebkendőt, egy lőportartót és több más tárgyat tartott benne, mint valami zsebben. Fejét hátraszegte. Nyitott, lehajtott inge szabadon hagyta csupasz, fehér bikanyakát. Sűrű szemöldöke, bozontos fekete pofaszakálla volt, szeme dülledt, állcsontja előreugró, s egész lényén az a bizonyos házigazdái öntudat uralkodott, amelyre nincs is találó kifejezés.
– Bocsánat, uram – szólt az idegen. – Nem adhatna jó pénzért egy tányér levest meg egy kuckót ott a kerti pajtában, hogy meghálhassak? Mondja, kérem, megteheti? Nem ingyen kérem.
– Ki maga? – kérdezte a ház gazdája.
– Puy-Moissonból jövök. Egész nap gyalogoltam. Tizenkét mérföldet tettem meg. Befogad? Megfizetem.
– Szívesen adok szállást jóravaló embernek, ha fizet érte – mondta a paraszt. – De miért nem megy fogadóba?
– Nincs hely.
– Az lehetetlen. Nincs ma se heti piac, se országos vásár. Volt Labarre-nál?
– Voltam.
– No és?
Az utas zavartan válaszolt:
– Nem tudom, miért, nem adott szállást.
– Volt annál a hogyishíjjáknál is, a Chaffaut utcában?
Az idegen még nagyobb zavarban dadogta:
– Az sem akart befogadni.
A paraszt arcán gyanakvó kifejezés jelent meg. Tetőtől talpig végigmérte a jövevényt s egyszerre rémülten felkiáltott:
– Talán maga az az ember?
Újból gyors pillantást vetett rá, három lépést hátrált, a lámpát az asztalra tette és leakasztotta a puskáját.
Ahogy a paraszt kimondta: Talán maga az az ember?… – az asszony felállt, karjai közé kapta két gyermekét, egy szökkenéssel férje háta mögött termett, és keblét fedetlenül hagyva, riadt szemmel, halkan mormolta: – Kóborló zsivány!
Az egész rövidebb idő alatt történt, mint végiggondolni lehet. A gazda néhány pillanatig úgy vizsgálgatta az idegent, mint valami viperát, aztán megint az ajtóhoz lépett.
– Takarodj! – mondta.
– Egy pohár vizet, az irgalom nevében! – esdekelt az ember.
– Egy golyót, azt kaphatsz! – felelt rá a paraszt.
Azzal becsapta az ajtót. Az idegen két súlyos retesz csattanását hallotta. A következő pillanatban az ablak fatáblája is becsapódott, és kihallatszott, hogy vasrudat tolnak mögéje.
Egyre jobban sötétedett. Hideg alpesi szél fújt. Az esti szürkületben az utcát szegélyező kertek közt az idegen észrevett egy kunyhófélét, amely mintha gyeptéglából lett volna összetapasztva. Eltökélten átlépett egy fakorláton és bent volt a kertben. A kunyhónak tartott. Szűk, alacsony ajtaja volt a házikónak, mely az útkaparók maguktákolt országúti viskóihoz hasonlított. Kétségkívül ezt is útkaparóháznak nézte. Éhezett és fázott. Az éhségbe beletörődött, de legalább a hideg ellen keresett oltalmat. Az ilyen hajlékok éjszaka rendszerint lakatlanok. Hasmánt csúszott be a kunyhóba. Benn meleg volt, és elég jó szalmafekhelyre talált. Kis ideig elnyújtózott a szalmán, mozdulni se bírt a kimerültségtől. Aztán, mivel nyomta a hátizsák és éppen jó lehetett vánkosnak, kezdte kioldani a szíjat. Egyszerre vad morgást hallott. Fölpillantott. A kunyhó nyílásában óriás véreb feje rajzolódott ki.
Kutyaólba került.
Hatalmas erejű ember volt. Megragadta a botját, tarisznyáját pajzsként tartotta maga elé és üggyel-bajjal kibújt a vacokból, közben a ruhája még jobban összerongyolódott.
Kiment a kertből is, de folyton hátrálva, s hogy a kutyát sakkban tartsa, kénytelen volt botjával azt a cselt alkalmazni, amelyet az effajta vívás mesterei úgy hívnak: fedett rózsa.
A kerítésen át üggyel-bajjal kijutott az utcára. Egyedül volt, fekvőhely, fedél, menedék nélkül, a szalmaágyról, a nyomorúságos odúból is elkergették. Inkább lerogyott, mint leült egy kőre, s egy arra haladó ember állítólag meghallotta, amint felsóhajtott:
– Kutyánál is rosszabb vagyok!
Csakhamar felállt és megint elindult. Kiment a városból, remélve, hogy talál a mezőn egy fát vagy kazalt, amelynek tövében meghúzhatja magát.
Így mendegélt egy darabig, lehorgasztott fejjel. Mikor érezte, hogy már távol van minden emberi lakóhelytől, felpillantott és körülnézett. A mezőn volt. Előtte, mint egy megnyírt fej, alacsony, szalmatorzsás halom, aminőt aratás után látni.
A láthatár koromfekete volt. Nemcsak az éj sötétjétől, hanem az alacsonyan csüngő felhőktől is, amelyek mintha a halomra támaszkodtak volna, s fölfelé gomolyogva az egész égboltot ellepték. Minthogy azonban a hold kelőben volt, s a zeniten még valami alkonyi világosság is derengett, a felhők fehéres boltozatot alkottak, s a magasból némi fény szűrődött a földre.
A föld tehát világosabb volt az égnél, ami különösen komor látvány, s a hitvány kis domb körvonalai tétován és fakón váltak el a sötét szemhatártól. Gyötrelmesen szűk, nyomott, gyászos hatású volt az egész. A puszta mezőn és a dombon árván búsongott egy girbegurba fa, hideglelősen hajladozott, pár lépésnyire a vándortól. Ebből az emberből nyilván hiányzott az észnek és léleknek az a finom fogékonysága, amely megérezteti a dolgok rejtélyes arculatát. Mégis, az égbolt, a síkság, a domb, a magányos fa oly mély levertséget árasztott rá, hogy egy percnyi mozdulatlan tűnődés után hirtelen visszafordult. Vannak pillanatok, amikor a természet ellenségnek rémlik.
Visszament arra, amerről jött. Digne kapui zárva voltak. A város, mely a vallásháborúk* korában nem egy ostromot állt ki, 1815-ben még ódon, tornyos bástyafalakkal volt körülkerítve. Ezeket azóta lerombolták. Emberünk egy falrésen át jutott be a városba.
Este nyolc óra lehetett. Minthogy az utcákat nem ismerte, megint csak találomra bolyongott.
Így vetődött el a prefektúrához, aztán a szemináriumhoz. Ahogy a téren elhaladt a székesegyház előtt, ököllel fenyegette meg a templomot.
A tér sarkán a nyomda állt. Itt nyomtatták ki először a császárnak és a császári gárdának a hadsereghez intézett kiáltványait. Szövegüket maga Napóleon fogalmazta, készen hozták Elba szigetéről.
Kimerülten és reményvesztetten dőlt le a nyomda előtt álló kőpadra.
Ekkor egy öreg nő lépett ki a templomból. Meglátta a homályban elnyújtózó alakot.
– Mit csinál itt, barátom?
Durván, mérgesen válaszolt:
– Látja, jóasszony, fekszem.
A jóasszony, aki valóban rászolgált erre a megszólításra, R. márkiné volt.
– Ezen a padon? – kérdezte.
Tizenkilenc éven át fa volt a derékaljam – mondta az ember – most kő.
– Katona volt?
– Úgy van, jóasszony, katona.
– Miért nem megy fogadóba?
– Mert nincs rá pénzem.
– Sajnos, nálam sincs több, mint négy sou.
– Adja ide.
Az ember elvette a négy sout. A márkiné folytatta:
– Ennyiért nem kap szállást a fogadóban. Mégis, legalább meg kellene próbálnia. Így nem töltheti az éjszakát. Biztosan éhezik és fázik. Talán befogadnák könyörületből.
– Mindenütt bezörgettem.
– És?
– Mindenünnen elűztek.
A "jóasszony" megérintette az idegen karját és rámutatott egy alacsony házra, mely a tér túlsó felén, a püspöki palota közelében állt.
– Minden ajtón bezörgetett?
– Igen.
– Azon is?
– Nem.
– Hát zörgessen be rajta.

II

A bölcs legyen okos is

Ezen az estén Digne püspöke a városban tett séta után eléggé sokáig ült a szobájába zárkózva. Nagy munkán dolgozott. A kötelességekről szólt volna a könyv, de sajnos, nem tudta befejezni. Gondosan felkutatta mindazt, amit az egyházatyák és az egyháztanítók erről a jelentős tárgyról mondottak. Könyve két főrészből állt. Az első a kötelességeket tárgyalta általában, a második a különféle rendű és rangú emberek egyéni kötelességeit. A mindenkit illető kötelességek* a legfontosabbak. Ezek négyfélék. Szent Máté: Isten iránti kötelességek (Máté VI. a.), az embernek önmaga iránti kötelességei (Máté V. 29-30.), a felebarátok egymás iránti kötelességei (Máté VII. 12.), a teremtmények iránti kötelességek (Máté VI. 26-25.). A többi kötelesség felsorolását és megszabását a püspök másutt találta meg: az uralkodókra és alattvalókra nézve a rómaiakhoz írt levélben; az elöljárókra, a hitvestársakra, az anyákra és ifjakra nézve Szent Péter apostolnál ; a férjekre, az apákra, a gyermekekre és szolgákra nézve az efezusiakhoz írt levélben: a hívekre nézve a zsidókhoz írt levélben: a szüzekre nézve a korintusiakhoz írt levélben. A püspök megfeszített munkával mindezt harmonikus egységbe foglalta, úgy akarta a hivő lelkek elé tárni.
Nyolc órakor még javában dolgozott, eléggé kényelmetlen helyzetben, nagy könyvvel a térdén, apró papírszeletekre jegyezgetve, amikor bejött Magloire-né, hogy az ágy melletti szekrényből rendes szokása szerint kivegye az ezüstneműt. Kisvártatva a püspök, gondolva, hogy terítve van, s hogy húga talán már várja, becsukta a könyvet, fölállt asztala mellől és az ebédlőbe ment.
Az ebédlő hosszúkás, kandallóval fűtött szoba volt. Ajtaja, mint már mondottuk, az utcára, ablaka a kertre nyílt.
Magloire-né csakugyan már éppen végzett a terítéssel. Az evőeszközök rakosgatása közben Baptistine kisasszonnyal beszélgetett.
Az asztalon lámpa égett. Az asztal a kandalló közelében állt. A kandallóban jókora tűz lobogott.
Könnyű elképzelni a két nőt, akik mindketten túl voltak a hatvanon. Magloire-né kis, kövér, eleven teremtés volt. Baptistine kisasszony szelíd, sovány, törékeny, valamivel magasabb a bátyjánál. 1806-ban Párizsban vásárolta akkori divatú, barnás színű selyemruháját, és még most is viselte. Hogy azokat a közkeletű szavakat használjuk, melyeknek előnye, hogy egyetlen szóval jelölnek meg olyan fogalmat, amelyet egy egész lapon is nehéz lenne körülírni: Magloire-nét parasztasszonynak nézhette az ember, Baptistine kisasszonynak ellenben úrinő külseje volt. Magloire-né tején bodros fehér főkötő csücsült, nyakában aranykereszt lógott, az egyetlen ékszer a házban; bő, rövid ujjú fekete posztóruhájára vetve patyolatfehér vállkendőt viselt, derekán zöld szalaggal átkötve piros-zöld kockás pamutvászon kötényt, melynek mellrészét két sarkán egy-egy gombostűvel tűzte oda, lábán otromba cipőt és sárga harisnyát, amilyet a marseille-i nők hordanak. Baptistine kisasszony ruháját 1806-os divat szerint szabták: rövid derék, szűk szoknya, válldudoros ujjak, pántokkal és gombokkal díszítve. Ősz haját "gyermek módra" fésült paróka alá rejtette. Magloire-nénak eszes, élénk és jólelkű arckifejezése volt; egyik végén kissé felvont szája és az alsónál jóval duzzadtabb felső ajka azonban valami mogorva és parancsoló jelleget adott neki. Amíg őméltósága hallgatott, addig Magloire-né határozottan, a tiszteletnek és szókimondásnak sajátos vegyülékével beszélt hozzá: de mihelyt a püspök úr megszólalt, amint már láttuk, ő is olyan kezes lett mindjárt, akárcsak a kisasszony. Baptistine kisasszony még csak nem is beszélt. Arra szorítkozott, hogy engedelmeskedjék és kedvében járjon a bátyjának. Fiatal korában nem volt csinos, nagy, kidülledt kék szemével, hosszú, horgas orrával; de egész arca, egész lénye, mint már említettük, kimondhatatlan jóságot árasztott. A szelídség vele született tulajdonsága volt; de a hit, remény, szeretet, ez a három erény, mely gyöngéden hevíti a lelket, ezt a szelídséget lassanként a szentségig fokozta. A természet jóvoltából csupán bárány volt; a vallás angyallá légiesítette. Szegény jámbor hajadon! Édes emlék a múltból!
Hogy ezen az estén mi történt a püspöki lakban, Baptistine kisasszony azóta oly sokszor elmondta, hogy akik még élnek, ma is emlékeznek az eset legapróbb részleteire is.
Amikor a püspök belépett az ebédlőbe, Magloire-né éppen kissé nekihevülve beszélt. Kedvenc beszédtárgyával traktálta a kisasszonyt, amit már a püspök is untig hallott tőle. Az utcaajtó zárjáról volt szó.
Kitűnt, hogy Magloire-né miközben a vacsorára valót bevásárolta, jártában-keltében hallott egyet-mást. Valami rosszképű idegenről beszéltek, hogy állítólag idevetődött egy gyanús külsejű csavargó, valahol a városban bujkál, s hogy akik ez éjjel későn mennek haza, azoknak kellemetlen találkozásban lehet részük. Meg hogy a rendőrség hanyagul látja el a dolgát, mert a megyefőnök rosszban van a polgármesterrel, s a két úr igyekszik borsot törni egymás orra alá, és így maguk is ludasok a nyugtalanító eseményekben. Így hát az okos emberek jól teszik, ha maguk pótolják a rendőrséget, és gondjuk van rá, hogy alaposan elreteszeljék, lelakatolják és eltorlaszolják házaikat és jól bezárják az ajtókat.
Ez utóbbi szavakat különös nyomatékkal mondta ki Magloire-né. De a püspök, ahogy kijött a szobájából, ahol meglehetősen átfázott, most leült melegedni a kandalló mellé, de meg különben is másutt járt az esze. Nem vett tudomást Magloire-né célzatos kijelentéseiről. Magloire-né megismételte. Erre Baptistine kisasszony, hogy kedvére legyen Magloire-nénak, amellett bátyját se bántsa meg, félénken megkockáztatta:
– Hallotta, bátyám, mit mond Magloire-né?
– Félfüllel hallottam valamit – válaszolt a püspök. Azzal félig megfordult, két kezét a térdén nyugtatta és szívélyes arcával, melyet a tűzfény alulról megvilágított, rámosolygott az öreg szolgálóra.
– Nos, halljuk, mi a baj? – kérdezte. – Valami nagy veszedelemben forgunk?
Erre Magloire-né elölről kezdte az egész históriát, tudtán kívül tódítva is rajta egy keveset. Úgy hírlett, hogy valami kóbor cigány, egy mezítlábas csavargó, veszedelmes koldusféle kujtorog a városban. Szállást keresett Jacquin Labarre-nál, de nem kapott. Látták, hogy a Gassendi körút felől jött és alkonyatkor összevissza csatangolt az utcákon. Akasztófavirág, ijesztő pofa.
– Igazán? – szólt a püspök.
Ez az érdeklődés felbátorította Magloire-nét; azt látta belőle, hogy a püspök is kezd nyugtalankodni. Diadalmas hangon folytatta:
– Igenis, méltóságos uram. Úgy van, ahogy mondom. Ma éjjel még valami baj lesz a városban. Mindenki mondja. A rendőrség hanyagul végzi a dolgát. Ezt nem lehet elégszer ismételni. Ilyen hegyvidéken élünk, és még csak nem is világítják az utcákat! Az ember kilép a házból, pokoli sötétség mindenütt! Én bizony azt mondom, a kisasszony is azt mondja…
– Én nem mondok semmit – vágott a szavába a kisasszony. – Amit a bátyám tesz, az jól van téve.
Magloire-né, mintha meg se hallotta volna a tiltakozást, tovább zsémbelt:
– Azt mondjuk, hogy ez a ház egyáltalán nem biztonságos. Ha méltóságod megengedi, mindjárt elhívom Paulin Musebois-t, a lakatost, hogy tegye vissza az ajtóra a régi reteszeket. Kéznél vannak. Egykettőre megcsinálja. És állítom, hogy a reteszekre szükség van, ha csak ma éjszakára is. Mert nincs borzasztóbb, mint az olyan ajtó, amin akárki jöttment egy kilincsnyomással benyithat, kivált mikor méltóságodnak az a szokása, hogy mindenkinek, aki kopogtat, azt mondja: "Szabad!" Atyaisten! Éjnek idején is be lehet jönni engedelemkérés nélkül…
Ebben a pillanatban kívülről jó erősen megzörgették az ajtót.
– Szabad – mondta a püspök…

III

Hősies engedelmesség

Az ajtó kinyílt.
Sarkig tárult hirtelen, mintha valaki erélyes és elszánt mozdulattal belökte volna.
Egy férfi lépett be.
Ezt a férfit már ismerjük. Az az utas, akit az imént láttunk, mikor bolyongva keresett magának fekvőhelyet.
Belépett, még egy lépést tett előre, aztán megállt. Az ajtót tárva-nyitva hagyta maga mögött. Hátizsákja a vállán, kezében a botja, szemében zord, merész, fáradt és erőszakos kifejezés. A kandalló tüze megvilágította. Riasztó, baljós jelenség volt.
Magloire-nénak annyi ereje sem volt, hogy fölsikoltson. Reszketett, a lélegzete is elállt.
Baptistine kisasszony hátranézett, megpillantotta a belépő idegent, és ijedtében fölemelkedett. Aztán lassan a kandalló felé fordította fejét, s ahogy szeme a bátyjáéval találkozott, arca mélységesen nyugodt és derült lett megint.
A püspök higgadt tekintettel nézte az embert.
Már éppen meg akart szólalni, hogy megkérdezze a jövevénytől, mit kíván, amikor ez két kézzel botjára támaszkodva végigjártatta pillantását az aggastyánon és a két nőn, és be sem várva a püspök kérdését, hangosan mondta:
– Tessék! Jean Valjean a nevem. Gályarab vagyok.* Tizenkilenc évi rabság után négy napja szabadultam és úton vagyok Pontarlier felé, ahová irányítottak. Négy napig jöttem Toulonból. Ma tizenkét mérföldet gyalogoltam. Este, mikor ideértem, bementem egy fogadóba. Onnan elküldték a sárga útlevelein miatt, amelyet előzőleg bemutattam a polgármesteri hivatalban. Be kellett mutatnom. Elmentem egy másik fogadóba. Ott azt mondták: Takarodj! így jártam mind a két helyen. Sehol sem adtak szállást. Elmentem a börtönhöz; a kapuőr nem eresztett be. Meghúzódtam egy kutyaólban. A kutya megmart és elűzött, akárcsak az emberek. Mintha tudta volna, ki vagyok. Kimentem a mezőre, hogy majd alszom a szabad ég alatt. Az égen nem voltak csillagok. Gondoltam, esni fog, és nincs Isten, aki megakadályozza, hogy essen. Visszatértem hát a városba, hogy keressek egy kapumélyedést. Itt a téren egy kőpadra heveredtem. Egy jó asszony az ön házára mutatott és azt mondta: "Kopogtass azon." Kopogtattam. Miféle ház ez? Vendégfogadó? Van megtakarított pénzem. Százkilenc frank tizenöt sou, amit a munkámmal kerestem tizenkilenc év alatt a fegyházban. Fizetek, amit kérnek, bánom is én! Van pénzem. Nagyon fáradt vagyok, tizenkét mérföldet gyalogoltam, meg is éheztem. Itt maradhatok?
– Magloire-né – szólt a püspök –, tegyen az asztalra még egy terítéket.
Az ember három lépést tett az asztalon álló lámpa felé.
– Kérem – kezdte újból. – Nem értjük egymást. Nem hallotta?
Gályarab vagyok. Fegyenc. A fegyházból jövök. – Nagy sárga papírlapot vett elő a zsebéből és szétteregette. – Itt az útlevelem. Láthatja, sárga. Arra való, hogy mindenhonnét elűzzenek. El akarja olvasni? Én tudok olvasni. A fegyházban megtanultam. Van ott iskola, tanulhat, aki akar. Hallgassa meg hát, mi van az útlevelemben: "Jean Valjean szabadult fegyenc, született… – mindegy… – Tizenkilenc évet töltött a fegyházban. Öt évig betöréses lopásért volt elítélve. További tizennégy évig négyrendbeli szökési kísérletért. Nagyon veszedelmes ember." – Így áll a dolog! Mindenünnen kidobtak. Innét nem? Fogadó ez a ház? Kapok ennivalót és fekvőhelyet? Van istállójuk?
– Magloire-né – szólt a püspök –, tegyen friss huzatot az alkóvbeli ágyra.
Említettük, hogy a két nőnek a püspök óhaja parancs volt. Magloire-né kiment, hogy teljesítse a parancsot.
A püspök az idegenhez fordult.
– Foglaljon helyet, uram, és melegedjék. Mindjárt asztalhoz ülünk, vacsora alatt megvetik az ágyát.
Az ember most megértette. Eddig komor és kemény vonású arca egyszerre tökéletesen megváltozott, ámulat, kételkedés, öröm kifejezése váltakozott rajta. Hebegett, mint egy eszelős.
– Igazán? Itt maradhatok? Nem kerget el? Engem, a fegyencet? Uramnak szólít! Nem tegez! Takarodj, kutya! Eddig csak ezt hallottam. Azt hittem, innen is elűznek. Ezért mondtam meg mindjárt, ki vagyok. Ó, az a jó asszony, aki ide utasított! Vacsorát kapok! Ágyat! Matracos, lepedős ágyat, mint bárki más. Én, aki tizenkilenc éve nem aludtam vetett ágyban! Igazán azt akarja, hogy maradjak? Páratlan nemeslelkűség! De különben van is pénzem. Mindent jól megfizetek. Bocsánat, fogadós úr, mi is a becses neve? Fizetek, amennyit kér. Ön valóban derék ember. Fogadós, ugyebár?
– Pap vagyok – mondta a püspök –, itt lakom.
– Pap! – kiáltott fel az ember. – Ó, derék, jólelkű pap! Így hát nem is kér pénzt? Plébános, ugye, ennek a nagy templomnak a plébánosa? Ejnye, milyen buta vagyok! Nem vettem észre, hogy papsapkát visel!
Ezalatt hátizsákját és botját letette egy sarokba, útlevelét zsebre dugta és leült. Baptistine szelíden pihentette rajta a szemét. Az idegen tovább beszélt:
– Magában van emberség, plébános úr. Nem veti meg az embert. Egy jó pap igazán jó tud lenni. Hát nem kívánja, hogy fizessek?
– Nem! – felelte a püspök. – Tartsa meg a pénzét. Mennyije is van? Ha jól értettem, százkilenc frank…
– És tizenöt sou.
– Százkilenc frank tizenöt sou. És mennyi idő alatt kereste meg ezt a pénzt?
– Tizenkilenc év alatt!
– Tizenkilenc év! – sóhajtott a püspök.
Az ember folytatta:
– Még minden pénzem megvan. Négy nap alatt az úton mindössze azt a huszonöt sout költöttem el, amit úgy kerestem, hogy Grasse-ban szekerek kirakodásánál segítettem. Minthogy ön pap, elmondom, hogy nekünk is volt lelkészünk a fegyenctelepen. Sőt egyszer püspököt is láttam. Méltóságos úrnak titulálták. A marseille-i fő-fő püspök volt. Plébános, aki az összes plébánosok fölött van. Elnézést kérek, ha rosszul mondom, de a magamfajta, hiszen tudja, nem ért az ilyesmihez. Misét mondott a fegyenctelep közepén fölállított oltárnál, valami csúcsos, aranyos volt a fején. Csak úgy szikrázott a déli napban. Három felől fölsorakoztunk. Velünk szemben ágyúk voltak, égő kanóccal. Nem jól láttuk a püspököt. Beszélt is hozzánk, de nem hallottuk, mert nagyon messze volt. Hát ilyen egy püspök.
Mialatt beszélt, a püspök betette az ajtót, mely tárva-nyitva maradt.
Visszajött Magloire-né. Tányért hozott, az asztalra tette.
– Magloire-né – szólt hozzá a püspök –, tegye ezt a tányért jó közel a tűzhöz. – Aztán vendégéhez fordult: – Az éjszakai szél hideg az Alpesekben. Ön alaposan átfázhatott, uram.
Ahányszor szelíd mosolygással, igen barátságosan kiejtette ezt a szót: uram, az idegen férfi arca felragyogott. Az uram megszólítás egy fegyencnek ugyanaz, mint egy pohár víz a Medúza* valamelyik hajótöröttjének. A becsületét vesztett szomjúhozza a megbecsülést.
– Rosszul világít ez a lámpa – mondta a püspök.
Magloire-né elértette a célzást és a püspök hálószobájából kihozta a két ezüst gyertyatartót. Meggyújtotta a gyertyákat és az asztalra tette.
– Plébános úr – mondta az ember –, maga nagyon jóságos. Nem vet meg engem. Nem űz ki a házából. Gyertyákat gyújt a kedvemért. Pedig nem titkoltam el, honnét jövök, s hogy szerencsétlen ember vagyok.
A püspök leült mellé és enyhén megérintette a karját.
– El is hallgathatta volna. Ez nem az én házam, ez Jézus Krisztus háza. Ez az ajtó nem azt kérdi a belépőtől, hogy van-e neve, hanem azt, hogy van-e fájdalma. Ön szenved, ön éhezik és fázik: hozta Isten! És ne köszönjön meg semmit, ne mondja azt, hogy befogadtam az otthonomba. Ez a ház csak annak otthona, aki menedékre szorul. Tudja meg, hogy ön, aki átutazóban van, sokkal inkább otthon van itt, mint jómagam. Minden, ami itt van, az öné. Mi szükség van rá, hogy tudjam a nevét. Különben is, mielőtt még egy szót szólt volna, tudtam, hogyan kell önt neveznem.
Az ember csodálkozva nézett rá.
– Igazán? Tudta?
– Igen – válaszolt a püspök –, testvéremnek.
– Látja, plébános úr – kiáltott fel az ember –, amikor ide beléptem, nagyon éhes voltam. De ön oly jó hozzám, hogy nem is tudom, hogyan, elmúlt, már nem éhezem.
A püspök ránézett és így szólt.
– Sokat szenvedett?
– Ó, az a vörös zubbony, a golyó a lábon, a kemény deszkapriccs, a hőség, a fagy, a kényszermunka, az a botozás! Duplavas minden semmiségért. Sötét zárka egy szóért. Lánc még a betegágyon is. A kutyáknak, a kutyáknak is jobb soruk van! Tizenkilenc év! Negyvenhat vagyok. És most itt a sárga útlevél!
– Igen – szólt a püspök –, a szomorúság helyéről jön. De mondok valamit. Egy megtért bűnös könnyes arca jobban megörvendezteti az égi seregeket, mint száz igaz ember fehér ruhája. Ha szívében haraggal és embergyűlölettel távozott arról a gyászos helyről, szánalmat érdemel; ha a jóakarat, szelídség, békesség eszméit hozza magával, akkor különb, mint bármelyikünk.
Ezalatt Magloire-né felszolgálta a vacsorát. Vízből, olajból, kenyérből és sóból készült levest, egy kis szalonnát, egy darab ürühúst, fügét, friss sajtot és egy nagy rozskenyeret tett az asztalra. Saját jószántából még egy üveg mauves-i óborral is megtoldotta a püspök úr rendes vacsoráját.
A püspök arcát egyszerre a szíves vendéglátás mosolya derítette fel.
– Asztalhoz! – mondta élénken.
Ahogyan szokta, ha vendég volt nála, az idegent saját jobbjára ültette. Baptistine, most már tökéletesen nyugodt és természetes kedélyállapotban, a bal oldalán foglalt helyet.
A püspök elmondta az asztali áldást, aztán, szokása szerint, maga osztotta ki a levest. Az ember mohón nekilátott az evésnek.
Egyszerre megszólalt a püspök:
– Úgy látom, valami hiányzik az asztalról.
Magloire-né ugyanis csak a három feltétlenül szükséges terítéket tette az asztalra. Márpedig az volt a házirend, hogy ha a püspök úr valakit vendégül látott vacsorára, ártatlan kérkedés okából mind a hat pár evőeszközt mintegy kirakatba tették az abroszra. A fényűzésnek ez a látszata valami bájos gyermekdedséget vitt ebbe a csendes és komoly hajlékba, ahol a szegénység a méltóság rangjára emelkedett.
Magloire-né ezt a megjegyzést is elértette, szó nélkül kiment a szobából és egy perc múlva még három pár evőeszköz csillogott szabályosan a három étkező elé téve.

IV

Egy és más a pontarlier-i sajtgyártásról

Hogy fogalmat adjunk arról, ami az asztalnál történt, legjobb, ha idézünk egy részt Baptistine kisasszonynak Boischevronné úrnőhöz írt leveléből, amely naiv részletességgel közli a fegyenc és a püspök közt lefolyt beszélgetést.

"Az az ember se látott, se hallott, úgy ki volt éhezve. Mohón tömte magába az ételt. Vacsora után azonban megszólalt:
– Plébános úr, amivel ön Isten nevében ellátott, nekem még az is túlságosan jó. De mondhatom, a fuvarosok, akik nem tűrtek meg az asztaluknál, bőségesebben élnek, mint ön.
Köztünk szólva, engem kissé bántott ez a megjegyzés. Bátyám így válaszolt rá:
– Ok többet is fáradnak, mint én.
– Dehogyis – bizonykodott az ember –, csak több pénzük van.
Iratom, ön szegény ember. Talán még csak nem is plébános. Mondja, plébános-e csakugyan? Bizony, ha az Úristen méltányos lenne, már plébánosnak kellene lennie.
– Az Úristen több, mint csak méltányos – mondta a bátyám.
Egy pillanat múlva hozzátette:
– Mondja csak, Valjean úr, Pontarlier-be tart?
– Kényszerútlevéllel.
Gondolom, így mondta. Aztán folytatta:
– Holnap kora reggel útnak kell indulnom. Nehéz út lesz. Az éjszakák hidegek, de a nappalok annál forróbbak.
– Jó helyre megy – szólalt meg újra a bátyám. – A forradalom alatt, amikor családom tönkrement, először Franche-Comtéba menekültem és egy ideig ott éltem a két kezem munkájából. Dolgozni akartam. Találtam magamnak elfoglaltságot. Van ott bő választék. Papírmalmok, bőrcserző, szeszpároló, olajsajtoló műhelyek, óragyárak, acél- és rézgyárak, vagy húsz vashámor, melyek közül a lodsi, a chátilloni, az audincourt-i, a beure-i igen jelentékeny.
Ha jól emlékszem, ezeket a helyneveket sorolta fel bátyám. Aztán félbeszakította szavait és hozzám fordult:
– Mondd, kedves húgom, nincsenek nekünk rokonaink azon a vidéken?
Így válaszoltam:
– Akkoriban voltak. Ott élt Lucenet úr is, aki a forradalom előtt városkapitány volt Pontarlier-ben.
– Igaz – mondta bátyám –, de 1793-ban az ember a rokonaira nem számíthatott, csakis a saját két kezére. Dolgoztam. Pontarlier környékén, ahova ön megy, Valjean úr, van ott egy patriarkális és kellemes iparág, a sajtkészítés.
Bátyám, miközben az embert kínálgatta, apróra elmagyarázta neki, milyen is az a pontarlier-i sajtkészítés. Kétféle gazdálkodás folyik. A nagy majorságok gazdag tulajdonosai negyven-ötven tehenet tartanak és nyaranta hét-nyolcezer sajtot termelnek. A társas telepeken a közép-hegység szegény parasztjai közösen tenyésztik állataikat és a hasznot felosztják egymást közt. Együtt szegődtetnek egy sajtkészítő mestert, akit "gurin"-nek neveznek. Ez napjában háromszor átveszi a tejet és duplarováson jegyzi a kapott mennyiséget. Április végén kezdődik a munka a sajttelepeken, június közepe táján terelik ki az állatokat a hegyek közé.
Az ember evés közben felélénkült. Bátyám abból a jóféle mauves-i borból töltögetett neki, amit saját magától is sajnál, mert drágállja. A mondott tárgyról azzal a könnyed vidámsággal beszélt, amelyet ön ismer, s közben hozzám is intézett néhány nyájas szót. Többször elmondta, milyen jó sora van a sajtkészítő mesternek, mintha azzal az emberrel egyenes és nyers tanácsadás nélkül meg akarta volna értetni, hogy ebben a foglalkozásban menedéket találhat. Egy dolog föltűnt nekem. Mondottam önnek, miféle ember volt a jövevény. Nos, bátyám az egész vacsora alatt, sőt egész este – kivéve azt a pár szót, amit beléptekor Jézus Krisztusról mondott – egyetlen célzással sem emlékeztetett arra, hogy ki az, akit vendégül lát, sem ezzel az emberrel nem sejttette, hogy ő maga kicsoda. Pedig az alkalom jónak látszott, hogy megmossa a fegyenc fejét, és püspöki tekintélyének súlyával adjon nyomatékot a találkozásnak. Másvalaki talán helyénvalónak vélte volna, hogy ha már ez a szerencsétlen a keze ügyében van, ne csak a testét, hanem a lelkét is táplálja, és erkölcsi oktatással és tanácsokkal fűszerezett szemrehányásokat tegyen neki, vagy pedig egy kis részvéttel buzdítsa, hogy a jövőben viselje magát tisztességesen. Bátyám azonban még azt sem kérdezte tőle, hová való, s mi volt eddigi élete sora. Mert ez az életsors magában foglalja a bűnét is, és bátyám kerülni látszott mindent, ami a vendégét erre emlékeztetné. Olyannyira, hogy amikor a pontarlier-i hegylakókról azt találta mondani, hogy az éghez közel végzik szelíd munkájukat, meg hogy boldogok, mert ártatlanok, hirtelen elhallgatott, attól tartott, hogy véletlenül elejtett szavával megbánthatja azt az embert. Elgondolkoztam a dolgon és azt hiszem, megértettem, mi ment végbe bátyám lelkében. Bizonyára azt gondolta, hogy ez a Jean Valjean nevű ember magától is épp eleget tépelődik a nyomorúságán, leghelyesebb hát, ha kissé feledteti vele azt, és – bár csak egy percre is – abban a hitben tartja, hogy ő is olyan ember, mint más, hogy körülötte minden rendben van. És mondja, hát nemez a valódi könyörületesség? Nem lát-e, asszonyom, igazi evangéliumi vonást ebben a finom tapintatban, mely mindenféle erkölcsprédikációtól, minden bántó célzástól tartózkodik, s nem az-e a legigazibb irgalmasság, hogyha valakinek van egy fájó pontja, azt egyáltalán nem érintjük meg. Úgy vélem, bátyám a lelke mélyén így gondolkodott. Bármint van is, annyit mondhatok, ha járt is az eszében ilyesmi, a legcsekélyebb jelét sem adta, még nekem sem. Az arca mindvégig olyan volt, mint más estéken, és ugyanúgy vacsorázott ezzel a Jean Valjeannal, mintha Gédéon Le Prévost úr vagy a helybeli plébános társaságában fogyasztotta volna el estebédjét.
A vacsora vége felé, mikor már a fügét ettük, kopogtak az ajtón. Gerbaud-né volt, karján kisbabájával. Bátyám homlokon csókolta a gyermeket, aztán elkérte a nálam levő tizenöt sout, hogy Gerbaud-nénak adja. Az ember nemigen figyelt oda. Szótlan volt és nagyon fáradtnak látszott. Amikor a szegény asszony elment, bátyám hálaimát mondott, majd odafordult vendégéhez.
– Bizonyára kívánkozik már az ágyba – mondta neki.
Magloire-né gyorsan leszedte az asztalt. Megértettem, vissza kell vonulnunk, hogy a vándor aludni mehessen. Mindketten fölmentünk. De egy perc múlva leküldtem Magloire-nét, hogy terítse az idegen ágyára azt a fekete-erdei őzbőrt, amely a szobámban szokott lenni. Az éjszakák hidegek, s ez a bőr jó meleget tart. Kár, hogy már ócska, lassanként lekopik róla a szőr. Bátyám Németországban vette, amikor Tottlingenben, a Duna forrásvidékén járt, éppúgy, mint azt a kis elefántcsontnyelű kést, amelyet étkezéshez használok.
Magloire-né hamar visszajött. Imához térdeltünk a szalonban, ahol a ruhát szoktuk szárítani, aztán mindegyikünk szó nélkül a szobájába tért."

V

Nyugalom

Bienvenu úr, miután húgának jó éjt kívánt, fölvette az asztalról az egyik ezüst gyertyatartót, a másikat vendégének adta és így szólt:
– Jöjjön, uram, a szobájába vezetem.
Az ember követte.
Amint az olvasó a fentebb mondottakból emlékezhet, a lakás beosztása olyan volt, hogy a házikápolnába, ahonnan az alkóv nyílt, bemenni vagy onnan kijönni csak a püspök hálószobáján át lehetett.
Amikor a szobán áthaladtak, Magloire-né éppen akkor rakta be az ezüstneműt az ágy fejénél levő faliszekrénybe. Minden este ez volt az utolsó tennivaló, mielőtt aludni ment.
A püspök az alkóvba vezette vendégét. Az ágyon friss, fehér huzat volt. Az ember egy kis asztalra tette le a gyertyatartót.
– Akkor hát jó éjt – mondta a püspök. – Holnap reggel, mielőtt útra kel, majd megiszik egy pohár frissen fejt tejet.
– Köszönöm, tisztelendő úr – mondta az ember.
Alighogy kimondta ezeket a békés szavakat, minden" átmenet nélkül furcsa mozdulatot tett, amelytől a két jámbor nő halálra rémült volna, ha látja. Még ma is nehéz számot adnunk róla, hogy mi lelte ebben a pillanatban. Figyelmeztetés akart lenni, vagy fenyegetés? Avagy csak egyszerűen ösztönös és saját maga előtt is homályos indulatnak engedett? Hirtelen az aggastyánhoz fordult, keresztbe fonta karjait és vad tekintettel mérve végig házigazdáját, rekedten kiáltott:
– Csakugyan ide, közvetlen szomszédságába szállásol?
Szava borzalmas kacajba fúlt, majd hozzátette:
– Jól meggondolta? Honnan tudja, nem vagyok-e gyilkos?
A püspök a magasba nézett és így felelt: – Az a jó Isten dolga.
Aztán méltósággal felemelte két ujját, s mintha imát rebegne, vagy magában beszélne, hangtalanul megáldotta az embert, aki nem hajolt meg, és hátra se nézve a szobájába ment.
Ha az alkóvban vendég volt, a kápolna oltárát nagy, elhúzható függöny takarta el. A püspök távozóban térdet hajtott a függöny előtt és rövid fohászt mondott.
Egy perccel utóbb kertjében volt. Merengve, szemlélődve rótta az ösvényt, leikével és gondolataival elmerülve azokba a nagy rejtelmekbe, amelyeket Isten éjjel a nyitva maradó szemeknek mutat.
Az idegen valóban annyira fáradt volt, hogy még a jó, fehér paplant se húzta magára. Fegyenc szokás szerint orrlikán át fújta el a gyertyát, ruhástul vetette magát az ágyra s rögtön mély álomba merült.
Éjfélt ütött, mikor a püspök a kertből a szobájába tért.
Néhány pillanat múlva a kis házban mindenki aludt.

VI

Jean Valjean

Hajnal felé Jean Valjean fölébredt.
Jean Valjean szegény brie-i parasztcsaládból származott. Gyermekkorában nem tanult olvasni. Amikor felnőtt, fanyeső lett Faverolles-ban. Anyjának Jeanne Mathieu volt a neve, apját Jeannak hívták. A Valjean vagy Vlajean vezetéknév, amely eredetileg csúfnév lehetett, alkalmasint a Voilá Jean* szavak összevonásából keletkezett.
Jean Valjean tűnődő, de nem bánkódó természet volt, mint afféle érzékeny kedély. Egészben véve, legalább látszatra, meglehetősen nyomott és jelentéktelen valaki volt ez a Jean Valjean. Kiskorában árvaságra jutott. Anyja rosszul kezelt tejlázban halt meg. Apja, aki ugyancsak fanyeső volt, lezuhant egy fa tetejéről és agyonzúzta magát. Csak egy özvegyasszony nénje maradt hét gyermekkel, fiúk, lányok vegyest. Ez az idősebb nővér nevelte Jean Valjeant, s ameddig férje élt, magánál tartotta és táplálta öccsét. Aztán meghalt a férj. A hét gyermek közül a legidősebb akkor nyolcéves, a legfiatalabb egyesztendős volt. Jean Valjean pedig huszonötödik életévét töltötte be. Az apa helyett most már ő támogatta nénjét, aki fölnevelte. Ezt úgy fogta fel, mint valami kötelességet, és mogorvasággal teljesítette. Ifjúsága nehéz és rosszul fizetett munkában telt el. Senki sem tudott róla a környéken, hogy "babája" lett volna. Nem ért rá, hogy szerelmes legyen.
Esténként fáradtan tért haza és szótlanul fogyasztotta el a levesét. Miközben evett, nővére, Jeanne, nemegyszer kivette Jean Valjean tányérjából a legjobb falatot, egy darab húst, egy ujjnyi szalonnát, egy káposztatorzsát, s odaadta valamelyik gyerekének. Jean Valjean tovább evett az asztalra hajolva, feje szinte a levesbe merült, s a tányér köré lógó hosszú haja eltakarta szemét, úgy tett, mintha semmit sem venne észre, hagyta a dolgot. Valjeanék kunyhójával átellenben lakott egy Marie-Claude nevű parasztasszony. A Valjean-gyerekek, akik rendszerint éhesek voltak, néha anyjuk nevében egy-egy pint tejet kértek kölcsön Marie-Claude-tól, amit aztán valami bokor vagy sövény mögé rejtőzve ittak meg, egymás kezéből kapkodva ki a bögrét, úgyhogy a kislányok összevissza locsolták kötényüket. Ha kisült volna a turpisság, anyjuk szigorúan megbüntette volna a kis betyárokat. A mogorva és nyers szavú Jean Valjean azonban az anyja háta mögött megfizette Marie-Claude-nak a tejet, így aztán a gyerekek nem kaptak verést.
A fanyesés évadján napjában huszonnégy sout keresett, azután elszegődött aratónak, napszámosnak, tehénpásztornak, béresnek. Megtett mindent, amit csak tudott. Nénje is dolgozott, de mire mehetett hét kis gyermekével? Szomorú fészekalja volt ez, lassanként elborította, agyonnyomással fenyegette a nyomor. Elkövetkezett egy mostoha tél. Jean nem kapott munkát. A családnak nem volt kenyere. Hét gyermek a szó szoros értelmében éhezett.
Egy vasárnap este Maubert Isabeau, akinek pékműhelye volt Faverolles-ban, a templomtéren, éppen lefeküdni készült, amikor erős ütést hallott boltjának rácsos kirakatablakán. Odaugrott és még látta, hogy egy kéz nyúl be az ököllel bezúzott üvegtábla résen át. A kéz megragadott egy kenyeret és kihúzta. Isabeau kirohant az utcára. A tolvaj lélekszakadva menekült; Isabeau utána eredt és elfogta. A tolvaj elhajította a kenyeret, de keze még vérzett. Jean Valjean volt.
1795-ben történt ez. Jean Valjean "éjjel, lakott házban elkövetett betöréses lopás" vádjával bíróság elé került. Volt egy puskája, amellyel mesterlövész módján tudott bánni, félig-meddig vadorzó hírében állt, ez persze ártott az ügyének. A vadorzókkal szemben van valami jogos előítélet. A vadorzó, akár a csempész, igen közel áll a haramiához. Mindazáltal, közbevetőleg mondva, az effajta embereket egész örvény választja el a városi gonosztevőktől. A vadorzó az erdőben él; a csempész a hegyek közt vagy a tengeren. A város kegyetlen bűnösöket szül, mert romlott embereket nevel. A hegység, az erdő, a tenger elvadítja az embert, kifejleszti szilaj hajlamait, de gyakran anélkül, hogy kivetkőztetné emberi mivoltából.
Jean Valjeant bűnösnek nyilvánították. Ridegen alkalmazták rá a törvény betűjét. Civilizációnk rettenetes órái, amikor az igazságszolgáltatás derékba tör egy életet. Mily gyászos perc, mikor a társadalom elfordul egy gondolkodó lénytől és visszavonhatatlanul az elhagyatottságba taszítja. Jean Valjeant ötévi gályarabságra ítélték.
1796. április 22-én Párizst fölverte a montenotte-i győzelem híre. Az itáliai hadsereg vezére aratta a győzelmet, az a tábornok, akit a Direktórium a IV. forradalmi év Floréal* havának 2-án az Ötszázak Tanácsához küldött üzenetében Buona-Parte néven említ. Ugyanez nap a Bicétre tömlöcében hosszú láncot kovácsoltak. Jean Valjean ennek a láncnak egyik rabja lett. A börtön egyik akkori porkolábja, ma közel kilencvenéves aggastyán, még tisztán emlékszik a szerencsétlenre, akire a negyedik sor végén verték rá a vasat, az csak annyit ért az egészből, hogy valami iszonyatos dolog történik vele. Valószínű, hogy a szegény tudatlan ember homályos fogalmain keresztül földerengett olyasmi, hogy ez mégiscsak sok. Miközben tarkóján hatalmas kalapácsütésekkel összekapcsolták a nyakörvet, fuldokolva sírt, s csak ennyit bírt mondani: "Fanyeső voltam Faverolles-ban." Aztán, egyre zokogva, fölemelte jobb kezét és fokonként hétszer lejjebb és lejjebb eresztette, mintha egymás után hét különböző magasságban levő fejet érintene, s ebből a mozdulatból ki lehetett találni, hogy tettét, bármi volt is az, hét kis gyermek miatt követte el, akiket ruháznia és táplálnia kellett.
Elindult Toulonba. Huszonhét napi szekerezés után érkezett meg oda, nyakán a lánccal. Toulonban ráadták a vörös zubbonyt. Mindent eltöröltek eddigi életéből, még a nevét is. Nem volt többé Jean Valjean, csak a 24 601-es szám. Mi lett a nénjével? Mi lesz a hét gyermekkel? Kit érdekel, hogy mi lesz a tövénél elfűrészelt csemetefa maroknyi lombjával?
Mindennapos történet. Ezek a szegény élőlények, Isten e szánandó teremtményei, ezentúl támasz, vezető, menedék nélkül maradva, nekiindultak a vaksorsnak, ki tudja? talán mindegyik másfelé, és lassanként belevesztek abba a rideg ködbe, amelybe annyi magános sors süllyed, a zordon homályba, ahol oly sok boldogtalan fő tűnik el az emberi nem komor életútján. Elhagyták a honi tájat. Szülőfalujuk harangtornya elfeledte őket; a mezőiket környező határ elfeledte őket; néhány esztendei gályarabság után Jean Valjean maga is elfeledte mindezt. Szívének nyílt sebe helyén sebforradás támadt. Ennyi az egész. Touloni raboskodása alatt, alighogy egyszer hallott a nénjéről. Gondolom, a negyedik év vége felé. Már nem tudom, mi úton-módon jutott az értesüléshez. Valaki, aki hazulról ismerte őket, látta nénjét Párizsban, a Saint-Sulpice-templom közelében lakott, egy hitvány sikátorban, a Le Geindre utcában. Már csak a legfiatalabb gyermeke volt vele, egy kisfiú. Hová lett a többi hat? Talán ő maga sem tudta. Minden reggel munkába ment, a Sabot utca 3 alatt levő nyomdába, ahol íveket hajtogatott és fűzött. Hat órára kellett ott lennie, télen már napkelte előtt. A nyomda épületében volt egy iskola, ide járatta hétéves fiacskáját. Csakhogy, mivel a nyomdában hatkor kezdődött a munka, az iskola kapuját pedig csak hétkor nyitották ki, a gyermeknek egy óra hosszat az udvarban kellett várakoznia; télen egy teljes éjszakai órát fedél nélkül. A nyomdába nem engedték be, azt mondták, alkalmatlankodik. Reggelenként a munkások arramenőben látták a szegény, kicsi jószágot, amint a kövezeten ülve majd eldőlt az álmosságtól, és nemegyszer a táskája fölé kuporodva el is bóbiskolt a sötétben. Ha esett, a vén portásné megkönyörült rajta. Bebocsátotta odújába, melyben nem volt más, mint egy rozoga heverő, egy rokka meg két faszék, s a kisgyerek ott aludt a sarokban, összebújva a macskával, hogy ne fázzon olyan nagyon. Hét órakor kinyitották az iskolát, bemehetett. Ennyit tudott meg Jean Valjean a családjáról. Amikor ezt elmondták neki, úgy hatott rá, mint egy villámlás, vagy mintha hirtelen kitárult volna egy ablak, hogy egy pillantást vethessen azokra, akiket szeretett, aztán minden bezárult előtte. Soha többé nem hallott róluk. Hírük sem jutott el hozzá, soha nem látta őket viszont, soha nem találkozott velük, és ebben a szomorú történetben sem fognak többé előfordulni.
Ennek a negyedik évnek a vége felé, Jean Valjean megpróbálkozott a szökéssel. Ahogy ezen a gyászos helyen történni szokott, társai segítségére voltak. Sikerült meglépnie. Két napig szabadon kóborolt a mezőkön, ha ugyan szabadság az, mikor az embert üldözik, mikor minden percben hátranéz, minden neszre összerezzen, fél mindentől, a háztetőről gomolygó füsttől, az útjába akadó vándortól, a kutyaugatástól, a vágtató lótól, az óraütéstől, fél nappal, mert világos van, fél éjjel, mert sötét van, fél az úttól, az ösvénytől, a bozóttól, az elalvástól. Másnap este lefülelték. Harminchat órája nem evett és nem aludt. Ezért a vétkéért a tengerészeti törvényszék további három esztendőre ítélte, ez már nyolc év. A hatodik évben megint alkalma nyílt a szökésre. Élt is vele, de megint nem tudta véghezvinni szándékát. Hiányzott a névsorolvasásnál. Elsütötték az ágyút, s az éjjeli őrjárat megtalálta elbújva egy épülőfélben levő hajó tőkéje alatt. Az őröknek, akik megragadták, ellenszegült. Szökés és zendülés bűntettéért, a különleges törvény idevágó paragrafusa alapján újabb ötévi rabsággal sújtották, ebből kettőt duplavasban kellett leülnie. Tizenhárom év. A tizedik évben ismét megkísérelte a szökést. Ezúttal is sikertelenül. Ezért a kísérletéért újabb három évre ítélték. Tizenhat év. Végre, azt hiszem, a tizenharmadik esztendőben egy utolsó kísérletet tett, és csak annyit ért el, hogy négyórai távollét után elfogták. Ezért a négy óráért három évet kapott. Összesen tizenkilenc év. 1815 októberében szabadult. 1796-ban került a gályára azért, mert bezúzott egy ablakot és elvett egy kenyeret.
Helyénvaló itt egy rövid megjegyzés. Másodízben történik,* hogy a bűnözésre és törvényes megtorlásra vonatkozó tanulmányai során e könyv szerzője egy kenyér ellopásában találja meg egy emberi sors összeomlásának eredetét. Claude Gueux is kenyeret lopott, akárcsak Jean Valjean. Egy angliai statisztika megállapítja, hogy Londonban öt lopás közül négynek az éhség a közvetlen oka.
Jean Valjean zokogott és reszketett, mikor megkezdte gályarabságát; érzéketlen volt, mikor kiszabadult. Akkori kétségbeesését komor elszántság váltotta fel.
Mi történt ebben a lélekben?

VII

A kétségbeesés mélységei

Kíséreljük meg elmondani.
A társadalom nem hunyhat szemet e dolgok fölött, hiszen ő az okozójuk.
Jean Valjean, mint mondottuk, tudatlan volt, de nem ostoba. Pislákolt benne valamelyes természetadta fény. A szerencsétlenségből is származik világosság; ez fokozta azt a halvány napsütést, mely elméjében derengett. A botütések alatt, a láncok közt, a sötét zárkában, a fáradalmas robotban, a gályára tűző nap perzselő forróságában, a fegyencek deszkapriccsén lelkiismeretét vizsgálta és gondolkozott.
Bíróvá avatta önmagát.
Legelőször önmaga fölött tartott ítélőszéket.
Beismerte, hogy nem ártatlan bárány, aki igazságtalanul bűnhődik, Bevallotta önmagának, hogy végletes és kárhozatos dolgot művelt; hogy talán nem is tagadták volna meg tőle azt a kenyeret, ha kéri; hogy jobb lett volna, ha akár mások könyörületétől, akár saját munkájától várja; hogy nem megdönthetetlen érv azt kérdezni: várhat-e valaki, ha éhezik? Mert először is nagyon ritka eset, hogy valaki a szó szoros értelmében éhen hal, meg aztán az ember, szerencséjére vagy szerencsétlenségére, úgy van alkotva, hogy testben-lélekben soká és sokat tud szenvedni, anélkül hogy belehalna; így hát tűrnie kellett volna tovább, azoknak a kisgyerekeknek is többet használt volna ezzel; őrültség volt, hogy ő, a szerencsétlen, gyönge ember, erőszakkal nyakon akarta ragadni az egész társadalmat, és azt képzelte, hogy lopással kimenekülhet a nyomorból; mindenesetre rosszul tette, hogy a nyomorból ugyanazon kapun akart kijutni, amely a gyalázatba visz; egyszóval hibázott.
De aztán ezt a kérdést vetette föl:
Vajon egyedül ő-e a hibás azért, hogy sorsa ily végzetesre fordult? Nem súlyos körülmény-e már maga az, hogy neki, a munkásnak, nem volt munkája, hogy hasztalan robotolt és kenyér nélkül maradt? De meg, ha elkövette és bevallotta is a bűnt, a büntetés nem volt-e kegyetlen és túlzott? Nem volt-e nagyobb a törvény visszaélése a megtorlásban, mint a bűnös visszaélése a bűn elkövetésében? Nem dobtak-e túlságosan nagy súlyt a mérleg egyik serpenyőjébe, abba, amelyik a bűnöst terheli? Vajon a büntetés túlsúlya nem törli-e el a vétket, és nem azt eredményezi-e, hogy a helyzet megfordul, a bűnös hibájának helyére a megtorlás hibája lép, a bűnösből áldozat, az adósból hitelező lesz, és a jog végérvényesen a jog megsértőjének ad igazat? Vajon ez a büntetés, amelyet a szökési kísérletek fokozatosan súlyosbítottak, nem vált-e végül is az erősebb merényletévé a gyöngébb ellen, a társadalom bűntényévé az egyénnel szemben, olyan bűnténnyé, amely mindennap újra kezdődött és tizenkilenc évig tartott?
Föltette a kérdést: jogában áll-e az emberi társadalomnak, hogy tagjait egyaránt sújtsa egyfelől esztelen vigyázatlanságával, másfelől könyörtelen elővigyázatával, hogy egy szegény embert egyszer s mindenkorra odarögzítsen egy hiány és egy túlság közé, a munka hiánya és a vezeklés túlsága közé? Nem szörnyűség-e, hogy a társadalom épp azokkal a tagjaival bánik így, akiket a vaksors a legmostohábban látott el javakkal, vagyis akik leginkább érdemelnének kíméletet?
E kérdések feltevésével és eldöntésével megbírálta a társadalmat és kimondta rá az ítéletet.
Az ítélet gyűlöletre szólt.
Felelőssé tette sorsáért, amelyet el kellett szenvednie, és arra gondolt, hogy talán lesz idő, amikor nem fog habozni, hogy számon kérje a társdalomtól ezt a szenvedést. Megállapította, hogy a kár, amit ő okozott, nem áll arányban azzal a kárral, amit neki okoztak, minélfogva a rá kirótt büntetés, ha valójában nem is igazságtalan, mindenképpen méltánytalan.
A düh lehet esztelen és értelmetlen, valaki haragra lobbanhat igaz ok nélkül is; fölháborodni ellenben az szokott, akinek valamelyes igaza van. Jean Valjean fölháborodott.
Mert hiszen az emberi társadalom mindig csak rosszat tett vele. Mindig csak a bőszült ábrázatát látta, amelyet igazságszolgáltatásnak nevez, s amelyet azok felé mutat, akiket megfenyít. Az emberek csak azért nyúltak hozzá, hogy bántsák. Valahányszor érintkezésbe jutott velük, fájó ütés érte. Gyermekkora óta még anyjától, nővérétől sem kapott soha egy barátságos szót, egy jóakaró tekintetet. Szenvedéseken át lassanként arra a meggyőződésre jutott, hogy az élet nem más, mint háború, s hogy ebben a háborúban ő a legyőzött. Egyetlen fegyvere a gyűlölet volt. Eltökélte, hogy ezt a fegyvert a rabságban kiélesíti, és magával viszi, ha onnét kikerül.
Volt Toulonban egy fegyenciskola. Irgalmasrendiek oktatták a legszükségesebb ismeretekre a szerencsétlen rabok közül azokat, akiknek kedvük volt tanulni. Jean Valjean egyike volt a tanulni vágyóknak. Negyvenéves fővel kezdte az iskolába járást, megtanult írni, olvasni, számolni. Érezte, ha értelmét erősíti, azzal gyűlölete is erősödik. Egyes esetekben a tudás, az ismeret rosszal tetézi a rosszat.
Sajnos, de való, hogy miután törvényt ült a társadalom fölött, amely szerencsétlenné tette, elítélte a társadalom létrehozóját, a gondviselést is.
Ily módon ez a lélek a kínoztatás és rabszolgaság tizenkilenc esztendeje alatt emelkedett, de süllyedt is egyszersmind. Egyik oldalról világosság, a másikról sötétség férkőzött belé.
Jean Valjean, amint láttuk nem volt természettől fogva rossz. Amikor a fegyházba került, még jó volt. Ott elítélte a társadalmat, és érezte, hogy gonosszá lesz: elítélte a gondviselést, és érezte, hogy istentelenné válik.
Nehéz megállni, hogy itt ne elmélkedjünk egy kicsit.
Lehetséges-e, hogy az emberi természet ily gyökeresen megváltozzon? Az embert, akit Isten jónak teremtett, rosszá teheti-e az ember? Újjáformálhatja-e a sors a lelket, és ha a sors rossz, lehet-e rosszá a lélek is? Vajon egy aránytalan sorscsapás súlya alatt elnyomorodhat-e a szív, válhat-e gyógyíthatatlanul torzzá és gyengévé, mint a gerincoszlop, ha túlságosan alacsony bolthajtás alatt kell görnyedeznie? Nincs-e minden emberi lélekben, nem volt-e Jean Valjean lelkében is egy isteni eredetű ősi szikra, amely olthatatlan ebben a világban s halhatatlan a túlvilágban, amely a jó hatására fejlődhet, éledhet, föllángolhat, tündökölhet, s amelyet a rossz sohasem képes egészen kioltani.
Súlyos és homályos kérdések. Az utolsóra minden fiziológus alkalmasint habozás nélkül nem-mel felelt volna, ha Toulonban, a pihenés óráiban, melyek Jean Valjean számára a tűnődés órái voltak, látta volna ezt a zordon, komoly gályarabot, ahogy némán töprenkedve ült egy járgány hajtórúdján, keresztbe font karokkal, lánca végét, hogy le ne lógjon, zsebébe süllyesztve, ha látta volna a törvény e páriáját, aki haragban volt az emberekkel, a civilizáció e kárhozottját, aki elkeseredve nézte az eget.
Bizonyos, és nem is akarjuk leplezni, a fiziológus* gyógyíthatatlan bajt észlelt volna itt, talán sajnálta volna ezt az embert, akit a törvény beteggé tett, de meg se kísérelte volna a gyógykezelést; elfordította volna tekintetét e lélek sebeiről, és mint Dante a pokol kapujáról,* letörölte volna erről az életről azt a szót, amelyet pedig Isten ujja minden ember homlokára odaírt, ezt a szót: Remény!
Vajon maga Jean Valjean tisztában volt-e annyira saját lelkiállapotával, amennyire elemzésünkkel világossá igyekeztünk tenni az olvasóink számára? Fölismerte-e kialakulásuk után, és már előbb, kialakulásuk során, azokat a tényezőket, melyekből erkölcsi nyomorúsága adódott? Vajon ez a nyers, tanulatlan ember számot tudott-e adni magának arról a gondolatmenetről, amelynek lépcsőfokain fölemelkedett, és leszállt ama gyászos képekig, melyek már évek óta elméjének belső láthatárán sorakoztak? Tudatában volt-e mindannak, ami benne végbement és ami keblében háborgott? Nem merjük állítani; de nem is hisszük. Sokkal tájékozatlanabb volt, semhogy még oly sok balszerencse után is, ne maradt volna benne sok homály. Olykor valójában azt se tudta, mit érez. Jean Valjean sötétben élt, sötétben szenvedett, sötétben gyűlölt; azt lehetne mondani, önmagában gyűlölködött. Megszokta ezt a homályt, tapogatózva járt benne, mint egy vak, egy álmodó. Időnként azonban, belső vagy külső indítékból, harag rázta meg, felgyülemlett benne a szenvedés, sápadt és gyors villám cikázott át a lelkén és hirtelen valami iszonytató fénnyel világította meg körülötte, előtte és mögötte sorsának borzalmas meredélyeit és komor távlatait.
A villám kilobbant, újra éj lett, és ő már megint nem tudta, hol van.
Az ilyen természetű büntetések könyörtelen, vagyis lélekölő nyomása alatt az ember – valamilyen bárgyú átlényegüléssel – vadállattá változik. Néha vérengző dúvaddá. Jean Valjean konokul megismételt szökési kísérletei eléggé bizonyítják, mily különös barázdákat szánt az emberi lélekben a törvény. Jean Valjean annyiszor ismételte volna meg ezeket a merőben céltalan és eszeveszett kísérleteket, ahányszorcsak alkalma adódott volna, egy pillanatig sem fontolgatva a várható eredményt és addig szerzett tapasztalatait. Kitört, mint a farkas, ha nyitva találja ketrecét. Az ösztön biztatta: menekülj! Az értelem azt súgta volna neki: maradj! A kísértés azonban oly erős volt, hogy elnémította az okoskodást; csak az ösztön beszélhetett. Csak az állat cselekedett. Valahányszor elfogták, a szigorú bánásmód csak még jobban megvadította.
Nem szabad elhallgatnunk még valamit: oly hatalmas testi ereje volt, hogy egyetlen rabtársa sem közelítette meg. A fárasztó munkában, kötélvontatásban, járgányhúzásban Jean Valjean fölért négy emberrel. Néha óriás súlyokat emelt és cipelt, alkalomadtán emelőgépet helyettesített erejével. El is nevezték a társai Hórukk Jankónak. Egy ízben, mikor a touloni városháza erkélyét tatarozták, az erkélyt tartó remek, Puget* faragta kariatidák egyike meglazult és már-már lezuhanóban volt. Jean Valjean, aki épp ott volt, vállával tartotta a kariatidát mindaddig, amíg a munkások nem jöttek.
Ügyessége még az erejénél is nagyobb volt. Némelyik gályarab, aki folyton szökésen töri a fejét, végül valóságos tudománnyá fejleszti az erővel párosult ügyességet. Az izmok tudománya ez. Titokzatos statika, amelyet a rabok – a legyek és madarak örök irigyei – naponta gyakorolnak. Megmászni egy függőleges síkot, támaszpontokat találni ott, ahol más alig lát kiemelkedést, Jean Valjeannak gyerekjáték volt. Ahol egy falszögletre akadt, hátának és térdhajlásainak megfeszítésével, könyökét és sarkát a kő érdes felületéhez szorítva, szinte bűvészmódra fönt termett a harmadik emeleten. Néha fölmászott így egészen a fegyház tetejéig.
Keveset beszélt. Ritkán nevetett. Valami rendkívüli dolognak kellett történnie, hogy évente egyszer-kétszer kicsalja belőle azt a gyászos fegyencnevetést, amelyben mintha a sátán kacaja visszhangozna. Aki látta, azt hihette, hogy valami borzalmas dolog szemléletében van elmerülve.
Valóban el volt mélyedve teljesen.
Gyarló természetének és meggyötört értelmének beteges észleletein keresztül úgy érezte, hogy valami szörnyűség nehézdik rá. Sűrű és fakó félhomályban vánszorgott, s valahányszor megfordult és fölpillantani próbált, mindannyiszor félelemmel vegyes düh fogta el, mert rettentő meredélyek közt, beláthatatlan magasságban törvények, előítéletek, emberek és tények ijesztő zsúfoltságát látta maga fölött; körvonalait nem tudta megkülönböztetni, rengeteg tömegével megrémítette, s ez egészében nem volt más, mint az a csodálatos piramis, amit úgy hívunk: civilizáció. E torlódó és formátlan összevisszaságból itt-ott, hol közel, hol távol, hozzáférhetetlen fennsíkokon ki tudott venni egyes csoportokat, egy-egy élesen megvilágított részletet, itt a főporkolábot a botjával, ott a zsandárt a kardjával, amott a püspöksüveges érseket, és legfölül, valamilyen napkorong közepén, a megkoronázott, tündöklő császárt. Úgy rémlett neki, ez a távoli ragyogás nemhogy eloszlatná, hanem még gyászosabbá teszi éjszakáját. Mindezek a dolgok, törvények, előítéletek, tények, emberek azzal a bonyolult és rejtélyes mozgással jártak-keltek fölötte, amelyre Isten kényszeríti a civilizációt, valamilyen nyugodt kegyetlenséggel, és kérlelhetetlen közönnyel ráléptek és eltiporták őt. A balsors legmélyére zuhant lelkek, akiket elnyelt a feneketlen örvény, amelyben már nem lát a szem, a törvény számkivetettjei úgy érzik, hogy egész súlyával rájuk nehezedik az emberi társadalom, amely bámulatos annak, aki kívülről szemléli, de rettenetes annak, aki alája kerül.
Ebben a helyzetben Jean Valjean eltűnődött, s vajon milyen lehetett a tűnődése?
Ha a kölesszem a malomkő alatt tudna gondolkozni, az gondolhatná azt, amit Jean Valjean gondolt.
Mindezek a dolgok, ezek a kísérteties valóságok, ezek a valószerű agyrémek végül valamilyen kifejezhetetlen lelkiállapotot idéztek föl benne.
A fegyencmunka közben olykor hirtelen megállt. Gondolkozni kezdett. Értelme, mely érettebb is, zavarosabb is volt, mint azelőtt, föllázadt. Mindaz, ami vele történt, mindaz, ami körülvette, lehetetlennek tűnt föl előtte. Azt mondta magában: ez csak álom. Ránézett a porkolábra, aki ott állt néhány lépésnyire; a porkoláb kísértet volt; egyszerre a kísértet megütötte a botjával!
A látható természet őneki alig létezett. Szinte azt lehetne mondani, hogy Jean Valjean számára nem volt se napsütés, se szép nyár, se tündöklő égbolt, se harmatos áprilisi hajnal. Lelkébe valami pinceablakon át szűrődött világosság.
Hogy végezetül összefoglaljuk, ami összefoglalható és tényleges eredményként szűrhető le mindabból, amit a fentebbiekben jeleztünk, elég, ha annyit állapítunk meg, hogy Jean Valjeant, az ártalmatlan faverolles-i fanyesőt, a félelmes touloni gályarabot, tizenkilenc év alatt a fegyház jellemalakító hatása kétféle gonosztettre tette képessé: először hirtelen, meggondolatlan, kábult ösztönösséggel elkövetett gonosztettre, mintegy megtorlásul az elszenvedett bántalmakért; másodszor súlyos, komoly, előre megfontolt, a balsorsban fogant téveszmékben alapuló gonosztettre. Eltökélései során keresztülment azon a három útszakaszon, amelyeket csak bizonyos veretű jellemek tudnak befutni; az okoskodás, az elszánás, a megátalkodottság szakaszain. Állandóan ösztönözte a felháborodás, az elkeseredés, az őt ért méltánytalanságok mély átélése s a haragos indulat még a jók, ártatlanok és igazlelkűek ellen is, ha ugyan vannak ilyenek. Minden gondolata az emberi törvény gyűlöletéből indult ki és oda tért vissza; ez a gyűlölet, ha valamilyen gondviselésszerű esemény meg nem akasztja kifejlésében, idővel a társadalom, aztán az emberi nem, aztán a teremtett világ gyűlöletévé fajul és valami tétova, szüntelen, vad vágyban nyilvánul meg, hogy kárt tegyen valamely élőlényben, bárki legyen az. Látnivaló, hogy az útlevél nem ok nélkül minősítette Jean Valjeant nagyon veszedelmes embernek.
Ez a lélek évről évre lassan, de biztosan egyre jobban kiszáradt. Ha száraz a szív, száraz a szem is. Mikor Jean Valjean elhagyta a fegyházat, teljes tizenkilenc év óta egyetlen könnyet sem ejtett.

VIII

Hullám és árnyék

Egy ember a tengerbe esett!
Mindegy! A hajó nem áll meg. A szél fú, a sötét naszád kénytelen folytatni útját. Megy tovább.
Az ember eltűnik, majd felbukkan, elmerül, majd újra felszínre jut; karját nyújtogatva segítségért kiált, nem hallják meg. A hajót a szél nyomása recsegteti, küszködve manőverez, a matrózok és az utasok meg se látják a szerencsétlen fuldoklót; feje csak egy pont a hullámrengetegben.
Kétségbeesett üvöltése föl-fölcsap a mélyből. Félőrülten nézi a kísértetként tovatűnő vitorlát. Nézi, ahogy távolodik, halványul, egyre kisebb lesz. Az imént még ő is ott volt a hajón, a legénységhez tartozott, a többiekkel járt-kelt a fedélzeten jutott neki is levegő, napsütés, élő ember volt. És most, mi történt vele? Elcsúszott, kibukott, vége.
Ott hányódik a szörnyűséges víztömegben. Lába alatt kavargó áramlás. A széltől korbácsolt, foszlányokra tépett habok iszonytatón körülnyaldossák, az örvény magával sodorja, hullámrongyok csapdosnak át a feje fölött, tajtékcsürhe köpköd az arcába, hömpölygő vízárkok félig elnyelik; valahányszor alámerül, éjsötét mélységek fogadják be; ismeretlen, undok növényzet kapja el, belécsimpaszkodik, magával húzza; úgy érzi, maga is örvénnyé, a tajtékzó ár részévé válik, a hullámok labdáznak vele; keserűt nyel, a gálád óceán mindenáron meg akarja fullasztani, a mérhetetlen víztömeg csúfot űz haláltusájából. Mintha a víz fenékig gyűlölet volna.
Mégis küzd az életéért, próbál védekezni, felszínen tartani magát, erejét megfeszítve úszik. Hamar kimerülő szegény ereje harcra kél a kimeríthetetlen őselemmel.
Hol is a hajó? Ott messze. Alig látszik már a láthatár fakó ködében.
Zúgó szélrohamok söprik neki a habtajtékot. Föltekint és csak a felhők gomolygását látja. Végkimerülésében tanúja a végtelen tenger eszeveszett tombolásának. Halálosan gyötri ez az őrület. Emberi fülnek idegen bömbölést hall, mely mintha földöntúlról, valami ismeretlen, rémséges másvilágról támadna.
A fellegek közt madarak lebegnek; mint angyalok az emberi gyötrelmek fölött, de mit tehetnek érte? Dalolva szállnak úszó repüléssel, mialatt ő kínlódva hörög.
Eltemetve érzi magát két végtelenség, az óceán és az égbolt közt: amaz a sír, emez a szemfedő.
Leszáll az éj, már órák óta úszik, ereje fogytán van. A hajó, az a távoli valami, amelyen emberek vannak, tovatűnt. Ő egyedül van a sötétedő, félelmetes örvényben, elmerül, merevedő tagokkal vonaglik, a láthatatlanság homályos szörnyeit érzi maga fölött; segítségért kiált.
Emberek nincsenek már; hol az Isten?
Kiált. Segítség! Segítség! Mindegyre kiáltoz.
Semmi sincs a láthatáron. Semmi sincs az égen.
Hasztalan esdekel az űrhöz, a hullámhoz, a hínárhoz, a zátonyhoz: süket minden. Könyörög a viharnak; a vihar nem hallgat rá, csak a végtelennek engedelmeskedik.
Körülötte a sötétség, a köd, a magány, a viharzó, kába tombolás, a bőszült tenger véget nem érő hömpölygése. Benne rémület és kimerültség. Alatta a reménytelen pusztulás. Nincs mibe kapaszkodjon. A sötét viszontagságokra gondol, amelyek a határtalan homályban várják a holttestét. A borzalmas hideg megbénítja. Összeszorítja gémberedett kezét, és a semmibe markol. Száguldó felhők, süvítő forgószelek, haszontalan csillagok! Mit tegyen? Csüggedten elhagyja magát, halálos fáradtan beletörődik az elmúlásba, történjék, aminek történnie kell, elernyed, és elnyeli a határtalan, gyászos mélység.
Ó, könyörtelen száguldása az emberi társadalomnak! Hány embert, hány lelket veszejt el útközben! Óceán, amelybe mindenki belefullad, akit a törvény elejt. Ó, erkölcsi halál!
Tenger a társadalom irgalmatlan éjszakája, melybe a büntető igazságszolgáltatás taszítja elítéltjeit. Tenger a véghetetlen nyomor.
Ez örvény sodrában tetemmé válhat a lélek. Ki fogja feltámasztani?

IX

Új keserűségek

Amikor eljött a szabadulás órája, amikor meghallotta ezt a különös szót: szabad vagy, alig hitt a fülének, oly rendkívüli volt a pillanat. Hirtelen fénylő sugár hatolt belé, az élők igazi fénysugara. De az a sugár gyorsan megsápadt. Jean Valjean elkáprázott a szabadság gondolatától. Azt hitte, új élet vár rá. De csakhamar látnia kellett, milyen az a szabadság, amelyhez sárga útlevelet mellékelnek.
És még mennyi keserűség érte! Úgy számította, hogy gályarabságban töltött évei alatt százhetvenegy frank munkabére gyűlt össze. Az igazság kedvéért meg kell jegyezni, hogy megfeledkezett a vasár- és ünnepnapi kényszerpihenőkről, amelyek tizenkilenc esztendő alatt huszonnégy frankkal csökkentették a keresetét. Bármint volt is, különféle levonások után százkilenc frank tizenöt soura leolvadt összeget adtak oda neki távozásakor.
Nem értette a dolgot, úgy érezte, megrövidítették. Vagy mondjuk ki kereken: hogy meglopták.
A szabadulását követő napon Grasse-ban egy narancsvirágpároló kapuja előtt munkásokat pillantott meg, amint árukötegeket raktak le. Ajánlkozott, hogy segít nekik. A dolog sürgős volt, elfogadták. Nekifogott a munkának. Értelmes, erős, ügyes volt, tőle telhetően igyekezett, a gazda elégedettnek látszott. Mialatt dolgozott, arra ment egy csendőr, észrevette, felszólította, hogy igazolja magát. Meg kellett mutatnia a sárga útlevelet. Azután folytatta munkáját. Kevéssel előbb megkérdezte az egyik munkástól, mennyi a napszám. Az azt felelte: harminc sou. Este, minthogy másnap tovább kellett mennie, odament a gazdához, kérte, hogy fizesse ki. A gazda egy szót se szólt és tizenöt sout adott neki. Ő ezt kevesellte. Neked ennyi is elég – volt a válasz. Nem akarta annyiban hagyni, mire a gazda a szeme közé nézett és azt mondta: Kuss, börtöntöltelék!
Megint úgy érezte, hogy meglopták.
A társadalom, az állam, a keresményéből történő levonásokkal nagyban lopta meg. Most az egyénen volt a sor, aki kicsiben lopta meg.
A szabadulás nem jelent megkönnyebbülést. Az embert kiengedik a gályarabságból, de az elítéltetés súlyát tovább cipeli.
Ez történt vele Grasse-ban. Hogy Digne-ben hogyan fogadták, azt már láttuk.

X

Az ébredés

Mikor a székesegyház órája hajnali kettőt ütött, Jean Valjean fölébredt. Az ébresztette fel, hogy az ágy túlságosan jó volt. Idestova húsz éve nem aludt vetett ágyban, s noha nem vetkőzött le, az érzés szokatlanabb volt, semhogy ne zavarta volna meg álmát.
Több mint négy órát aludt. Elmúlt a fáradsága. Megszokta, hogy pihenésre ne fordítson sok időt.
Kinyitotta szemét, körülpillantott a sötétben, aztán lehunyta pilláit, próbált megint elaludni.
Zaklatott nap után, mikor sokféle élmény foglalkoztatja az elmét, az ember elalhat, de ha egyszer fölébredt, nemigen tud elaludni. Az álom könnyebben jön, mint ahogyan visszatér. Jean Valjean is így volt vele. Nem jött szemére álom, gondolkozni kezdett.
Olyan pillanat volt ez, amikor az eszmélet zavaros. Valami kusza sürgés-forgás indult meg az agyában. Régi és új emlékei összevissza kavarogtak, tétován egymást keresztezték, eltorzultak, mértéktelenül megnagyobbodtak, aztán egyszerre eltűntek, mintha háborgó mocsárvízben merültek volna el. Sok gondolata támadt, de volt egy, amely folyton vissza-visszatért és elűzte a többit. Mindjárt megmondjuk, mi volt ez a gondolat: észrevette a hat pár ezüst evőeszközt és a nagy merőkanalat, amit Magloire-né az asztalra tett.
Ezek a tárgyak nem mentek ki fejéből. Itt vannak, mindössze pár lépésnyire. Amikor idejövet áthaladt a szomszéd szobán, az öreg szolgáló épp akkor rakta be az ezüstneműt az ágyfejnél levő kis faliszekrénybe. Jól megjegyezte magának ezt a szekrényt. Mindjárt jobbra, ahogy az ember az ebédlőből belép. Tömör, régi ezüstnemű. A nagy kanállal együtt megérhet legalább kétszáz frankot. Kétszeresét annak, amit tizenkilenc év alatt keresett. Igaz, több lett volna ez a kereset, ha az adminisztráció meg nem lopja.
Elméje jó óra hosszat ide-oda hánytorgott, s volt ebben némi belső harc. A toronyóra hármat ütött. Kinyitotta a szemét, hirtelen felült, karját kinyújtotta és tapogatózva megkereste a hátizsákját, amelyet este az alkóv egyik sarkába lökött, aztán kifelé fordult, lábát a padlóra tette, s maga se tudta, hogyan, ott ült az ágya szélén.
Kis ideig tűnődve maradt ebben a helyzetben, amely balsejtelmet ébresztett volna bárkiben, aki így látja őt a sötétben, egyedül ébren alvó házban. Egyszerre lehajolt, lehúzta cipőjét és csendesen az ágy melletti gyékényre helyezte. Aztán ismét gondolataiba merülve, mozdulatlanul ült.
E borzalmas tűnődés közepette szünet nélkül keringtek agyában az imént említett ólomsúlyú gondolatok. Közben anélkül, hogy az okát tudta volna, a félálom gépies makacsságával, egy Brevet nevű volt fegyenctársára is gondolt, akinek nadrágját csak egy fél nadrágtartó tartotta. Ennek a pamutból kötött nadrágtartónak kockás mintáját folyton maga előtt látta.
Így maradt volna mozdulatlanul, ki tudja, meddig, talán napkeltéig is, ha az óra nem üt megint egyet – negyedet vagy felet. Ez az óraütés mintha azt mondta volna: Rajta!
Fölállt, egy pillanatig habozott és, hallgatózott; teljes csend volt a házban. Ekkor apró léptekkel egyenest az ablak felé indult. Az éj nem volt nagyon sötét. A telihold előtt nagy felhődarabokat kergetett a szél. Ettől künn homály és világosság váltogatta egymást, benn a szobában pedig valami szürkületféle derengett, amely elég volt a tájékozódásra. Ez a szürkület, ahogy a felhőjárás miatt váltakozva gyengült és erősödött, ahhoz a fakó világossághoz hasonlított, mely a pinceablakon szűrődik be, amikor járókelők jönnek-mennek előtte. Valjean jól szemügyre vette az ablakot. Rács nem volt rajta, a kertre nyílt, és ahogy vidéken szokás, kis retesszel záródott. Kinyitotta, de mivel hirtelen metsző hideg áradt be rajta, nyomban megint becsukta. Nézte a kertet, inkább fürkésző, mint szemlélődő tekintettel, A kert fehér kőkerítése eléggé alacsony volt, könnyen át lehetett mászni rajta. Mögötte, a háttérben, egyenlő távolságban következő fák lombkoronáit pillantotta meg, ami arra vallott, hogy a falon túl valamilyen fasor vagy fásított utca húzódik.
Szemléje végeztével elszánt mozdulatot tett, visszament az alkóvba, fogta a hátizsákját, belenyúlt, kivett belőle valamit, az ágyra tette, cipőjét egyik zsebébe dugta, a hátizsákot összehurkolta és vállára vetette, sapkáját szemére húzta, botját tapogatózva megkereste és az ablakmélyedésbe támasztotta, aztán visszament az ágyhoz és eltökélten megmarkolta azt a tárgyat, amelyet az előbb odatett. Kurta e volt, egyik végén tőrszerűen kihegyezve.
A sötétben bajos lett volna kivenni, mi célra készült ez a vasdarab: emelőrúdnak-e vagy bunkónak. Nappal látni lehetett volna, hogy nem volt egyéb, mint bányász-fáklyatartó. Akkoriban a fegyenceket néha kőfejtésre alkalmazták a Toulont környező dombokon, s nem volt ritkaság, hogy bányász-szerszámok kerültek a kezükbe. A bányászok fáklyatartója tömör vasból van, alul hegyes csúcsban végződik, hogy be lehessen ütni a sziklába.
Jean Valjean jobb kezébe fogta a fáklyatartót, és lélegzetét visszafojtva, lábujjhegyen indult a szomszéd szoba felé, mely, mint tudjuk, a püspök szobája volt. Az ajtót betámasztva találta. A püspök nem csukta be.

XI

A gonosztett

Jean Valjean hallgatózott. Semmi nesz.
Belökte az ajtót.
Ujja hegyével könnyedén lökte meg, alattomos, nyugtalan óvatossággal, mint mikor a macska be akar osonni valahova.
Az ajtó engedett a nyomásnak és halkan, alig észrevehetően elmozdult, úgyhogy a rés kissé szélesebb lett.
Várt egy pillanatig, aztán megint meglökte az ajtót, valamivel bátrabban.
Az ajtó ismét zajtalanul engedett. A rés most már eléggé tág volt, hogy beférhessen rajta. De közvetlenül az ajtó mellett, azzal kényelmetlenül szöget alkotva, egy asztalka állt és elrekesztette a járást.
Jean Valjean fölismerte a nehézséget. Az ajtórést okvetlenül még jobban ki kellett tágítani.
Elszánta magát és harmadszor is meglökte az ajtót, erélyesebben, mint előbb. Most azonban a rosszul olajozott ajtósarok hosszan, rekedten megcsikordult a sötétben.
Jean Valjean összerezzent. A sarokvas csikorgása élesen és félelmesen ütötte meg a fülét, mint a végítélet harsonája.
Az első pillanat lidérces nagyításában szinte úgy rémlett neki, hogy az ajtósarok megelevenedik, és egyszerre valami rettentő élet szállja meg, ugat, mint a kutya, hogy figyelmeztesse, felriassza a ház alvó lakóit.
Reszketve, megdermedve állt, lábujjhegyéről sarkára ereszkedett. Erei lüktetését úgy érezte, mintha két kalapács verdesne a halántékát, s a lélegzete úgy süvítene elő a melléből, mint barlangból kitörő szélroham. Lehetetlen – gondolta –, hogy a dühös ajtósarok pokoli formája ne reszkettesse meg a házat, mint valami földrengés; az ajtó, melyet meglökött, rémülten segítségért kiáltott; az aggastyán fölkel, a két öreg nő sikoltozni kezd, a szomszédok segítségül sietnek; negyedórán belül összeszalad a város, és talpon lesz a csendőrség. Egy pillanatig azt hitte, el van veszve.
Ott állt egy helyben, megkövülve, mint a sóbálvány, moccanni sem mert.
Néhány perc telt el. Az ajtó egészen tárva volt. Megkockáztatta, hogy beleskeljen a szobába. Nem látott mozgást. Hallgatózott. Senki sem moccant a házban. A rozsdás ajtósarok zaja senkit föl nem ébresztett.
Túl volt az első veszélyen, de bensőjében még szörnyű izgalom dúlt. Mégse hátrált meg. Az imént, mikor veszve érezte magát, akkor se hátrált meg. Csak azon járt az esze, hogy mennél előbb végezzen.
Megmozdult és átlépte a küszöböt.
A szobában teljes volt a nyugalom. Itt-ott elmosódott, határozatlan formák tünedeztek elő. Ami nappal iratokkal, nyitott fóliánsokkal, könyvgarmadákkal megrakott asztal, ruhákkal megrakott karosszék, imazsámoly volt, az most csupa sötét szögletnek és fehéres foltnak látszott. Jean Valjean óvatosan előreosont, vigyázva, hogy bútorokba ne ütközzön. A szoba hátteréből a püspök egyenletes, nyugodt lélegzetvételét hallotta.
Egyszerre megállt. Ott volt az ágy mellett. Hamarább ért oda, mint hitte volna.
A természet néha valamilyen komor és okos kiszámítottsággal avatkozik tényeivel és jelenségeivel cselekedeteinkbe, mintha csak gondolkodóba akarna ejteni bennünket. Majdnem félórája sűrű felhő borította az eget. Abban a pillanatban, amikor Jean Valjean megállt az ágy előtt, a felhő, mintha szántszándékkal tenné, szétfoszlott, és egy holdsugár tűzött be a keskeny ablakon, megvilágítva a püspök halvány arcát. A püspök békésen aludt. A hideg alpesi éjszakák miatt csaknem teljesen felöltözve feküdt az ágyban, barna gyapjúköntösben, amely csuklóig takarta karjait. Feje az alvás lankadt tartásában hátravetve pihent a vánkoson; pásztorgyűrűs keze, mellyel annyi jó és kegyes cselekedetet művelt, lelógott az ágyról. Arcán az elégedettség, a remény, az üdvösség sejtelmes kifejezése világlott. Több volt ez mosolynál, szinte már sugárzás. Homlokára valami láthatatlan fényforrás kimondhatatlan tündöklést vetített. Az igazak lelke az álomban egy titokzatos mennyországot szemlél.
Ennek a mennyországnak visszfénye ragyogta be a püspököt.
Ugyanakkor valami átlátszó tündöklés, mert benne volt ez a mennyország: a lelkiismerete.
Ahogy a holdsugár, hogy úgy mondjuk, fölébe áradt ennek a belső világosságnak, az alvó püspököt mintegy dicsfény lengte körül. De ez a dicsfény szelíd volt, rejtelmes félhomály fátyolozta. Az égen úszó hold, a szunnyadó természet, a kert, melyben szellő se rezdült, a néma ház, az óra, a pillanat csendje kimondhatatlan ünnepélyességgel tetézte a bölcs férfi tiszteletre méltó pihenését, fenséges, szelíd glóriával szőtte be ősz haját, lehunyt szemét, orcáját, amely csupa remény, csupa bizakodás volt, ezt az aggastyánfejet, ezt a gyermeki szendergést.
Volt valami isteni ebben a tudtán kívül oly magasztos emberben.
Jean Valjean mozdulatlanul állt a homályban, kezében a vas fáklyatartó, s megdöbbenve nézte a sugárzó aggastyánt. Soha nem látott ehhez foghatót. Ez a nagy bizalom megijesztette. Nincs nagyszerűbb látványa az erkölcsi világnak, mint a földúlt, nyugtalan lelkiismeret, ahogy egy rossz cselekedet küszöbére érve, az igaz ember alvását szemléli.
Homályosan, de ellenállhatatlanul érezte, hogy ebben az alvásban, ebben az elszigeteltségben, olyan valaki közvetlen közelében, mint ő, van valami fenséges.
Senki sem mondhatta volna meg, még ő maga sem, mi megy végbe benne. Aki megkísérelné, hogy erről számot adjon, annak el kellene képzelnie a létező legerőszakosabb mellett a létező legszelídebbet. Még az arca sem árult el semmi határozottat. Valami riadt meglepődés látszott rajta. Nézett és bámult. Semmi több. De hogy mit gondolt, azt kitalálni lehetetlenség lett volna. Egy bizonyos: meg volt rendülve és meg volt zavarodva. De mifajta volt ez a megilletődés?
Tekintetét nem vette le az aggastyánról. Az egyetlen, amit tartása és arca világosan elárult, valami különös tétovázás volt. Mintha habozott volna két mélység, a kárhozat és az üdvözülés közt. Egyaránt késznek látszott szétzúzni ezt a koponyát, vagy megcsókolni ezt a kezet.
Kisvártatva lassan homlokához emelte bal kezét, levette sapkáját, aztán a kéz lehanyatlott, és Jean Valjean baljában sapkáját, jobbjában a vasbunkót tartva, szilaj fején felborzolódott hajjal, ismét gondolataiba merült.
A püspök tovább aludta békességes álmát ez ijesztő tekintet alatt.
A holdfényben reszketegen megcsillant a kandallón a feszület, mely mintha mindkettejükre kitárta volna karját, áldón az egyik, megbocsátón a másik felé.
Jean Valjean hirtelen homlokára húzta sapkáját, aztán, gyorsan elhaladva az ágy mellett, a püspökre rá se nézve, egyenest a szekrényének tartott, amelyet meglátott az ágy fejénél; fölemelte a fáklyatartót, mintha a zárat akarná vele kifeszíteni; de a kulcs benne volt a zárban. Kinyitotta a szekrénykét. Az első, ami szemébe ötlött, az ezüstneműt tartalmazó kosár volt. Kivette, aztán nagy léptekkel, óvakodás nélkül, a zajjal se törődve, áthaladt a szobán, az ajtónál termett, visszament a házi kápolnába, kinyitotta az ablakot, megragadta botját, átvetette magát a földszinti ablakpárkányon, az ezüstneműt betette a hátizsákba, a kosarat elhajította, keresztülszaladt a kerten, tigris-szökéssel átugrotta a kőfalat és futásnak eredt.

XII

A püspök dolgozik

Másnap hajnalban Bienvenu méltóságos úr a kertjében sétált, amikor nagyon izgatottan kiszaladt hozzá Magloire-né.
– Püspök úr, püspök úr – kiabált –, nem tudja nagyságod, hol van az ezüstneműs kosár?
– De igen, tudom – mondta a püspök.
– Jézus neve legyen áldott! – folytatta az asszony. – Nem tudtam elképzelni, hová lehetett.
A püspök az egyik virágágyból vette föl a kosarat. Most odaadta Magloire-nénak.
– Tessék, itt van.
– Hogyhogy? – hökkent meg Magloire-né. – De hiszen üres! Hát az ezüstnemű?
– Vagy úgy! Maga az ezüstneműt keresi? Arról nem tudok.
– Szentséges Atyaisten! Ellopták! Az a tegnap esti ember lopta el!
És ebben a szempillantásban, öregasszony létére meglepő fürgeséggel, a kápolnába futott, benézett az alkóvba és visszament a püspökhöz. A püspök lehajolt és sóhajtva nézett egy kalánfű-palántát, amelyet a virágágyra esett kosár összetört. Magloire-né kiáltására fölegyenesedett.
– Méltóságos úr, az ember eltűnt! Ellopta az ezüstöt!
Ahogy így jajveszékelt, pillantása a kert egyik sarkára tévedt, ahol látni lehetett a mászás nyomait. A fal párkánydísze letörött.
– Tessék nézni! Arra szökött. Átugrott a falon a Cochefilet utcába! Ó, a gyalázatos! Ellopta az ezüstünket!
A püspök egy pillanatig szótlanul állt, aztán komolyan ránézett Magloire-néra és szelíden mondta:
– Először is, miénk volt az az ezüst?
Magloire-nénak elállt a szava a megdöbbenéstől.
Pillanatnyi csend lett, aztán megszólalt a püspök:
– Magloire-né, máris túl sokáig és jogtalanul tartottam magamnál ezt az ezüstholmit. A szegényeket illette. És ugyan ki volt az az ember. Nyilván szegény ember.
– Jézusom! – bizonykodott Magloire-né. – Nem magam miatt beszélek, nem is a kisasszony miatt. Nekünk igazán mindegy. Hanem méltóságod miatt. Mivel fog most már enni a méltóságos úr?
A püspök csodálkozva nézett rá.
– Ugyan! Hát nincs ónból való evőeszköz?
Magloire-né vállat vont.
– Az ónnak szaga van.
– Akkor hát bádogból.
Magloire-né sokatmondó fintort vágott.
– A bádognak íze van.
– Jó, majd eszünk fakanállal és favillával.
Néhány perc múlva leült reggelizni ugyanahhoz az asztalhoz, amelynél előző este Jean Valjeannal vacsorázott. Reggelizés közben a húga egy szót sem szólt, Magloire-né pedig magában dohogott.
Bienvenu úr jókedvűen megjegyezte, hogy még fakanálra és favillára sincs szükség, ha az ember egy darab kenyeret akar tejbe mártogatni.
– Micsoda gondolat! – zsörtölődött Magloire-né, miközben ide-oda járt. – Szállást adni egy ilyen embernek! Méghozzá oda fektetni saját szobája mellé! Még szerencse, hogy csak lopott! Szent Isten! Elgondolni is borzalom!
A püspök és húga épp föl akart kelni az asztaltól, amikor kopogtatás hallatszott.
– Szabad – mondta a püspök.
Kinyílt az ajtó. Különös és izgatott csoport jelent meg a küszöbön.
Három férfi a gallérjánál tartott egy negyediket. Hárman csendőrök voltak. A negyedik Jean Valjean.
Egy csendőrőrmester, aki a csoport vezetőjének látszott, az ajtóból előrelépett és katonás tisztelgéssel állt meg a püspök előtt.
– Méltóságos úr…
Jean Valjean, aki komoran és leverten állt, erre a szóra felkapta a fejét.
– Méltóságos úr! – mormogta. – Hát nem a plébános…
– Csönd! – szólt rá az egyik csendőr. – Ez itt a püspök úr őméltósága.
Eközben Bienvenu úr, oly élénken, ahogy magas korától kitelt, odalépett a csoporthoz.
– Á, ön az! – kiáltott fel Jean Valjeanra tekintve. – Nagyon örülök, hogy látom. Igen ám, de én a gyertyatartókat is önnek adtam. Azok is ezüstből vannak, bizonyára megkaphat értük kétszáz frankot. Miért nem vitte el a gyertyatartókat az evőeszközökkel együtt?
Jean Valjean kerekre nyitotta a szemét, és ahogy a püspökre nézett, azt a kifejezést semmilyen emberi nyelv le nem írhatja.
– Így hát igaz, méltóságos úr – szólt a csendőrőrmester –, amit ez az ember állít? Találkoztunk vele. Úgy ment, mint aki eliszkol. Megállítottuk, kíváncsiak voltunk, mit visz. Ezeket az evőeszközöket…
– És azt mondta – vágott közbe mosolyogva a püspök –, hogy egy öreg pap bácsitól kapta, akinél éjszakára megszállt. Értem már. És önök visszahozták? Tévedés volt.
– Eszerint útjára bocsáthatjuk? – kérdezte az őrmester.
– Természetesen – válaszolt a püspök.
A csendőrök elengedték Jean Valjeant, aki hátratántorodott.
– Igazán szabadon eresztenek? – kérdezte csaknem artikulátlan hangon, mint aki álmában beszél.
– Igen, mehetsz az utadra, nem hallod? – szólt rá az egyik csendőr.
– Barátom, mielőtt távozik – szólt a püspök –, itt vannak a gyertyatartói. Fogja.
A kandallóhoz ment, levette a két ezüst gyertyatartót és odaadta. A két nő szótlanul nézte és egyetlen mozdulattal, egyetlen pillantással sem zavarta a püspököt.
Jean Valjean minden porcikája remegett. Gépiesen, révetegen vette át a két gyertyatartót.
– Most pedig – szólt a püspök – menjen békességben… Hogy el ne felejtsem, barátom, ha megint meglátogat, fölösleges, hogy a kert felé kerüljön. Jöhet-mehet bármikor az utcai ajtón. Éjjel-nappal csak kilincsre van csukva.
Aztán a csendőrökhöz fordult:
– Uraim, távozhatnak.
A csendőrök elmentek.
Jean Valjean olyan volt, mint akit ájulás környékez.
A püspök odalépett hozzá és halkan mondta:
– Ne felejtse, sohase felejtse el, hogy megígérte: ezt a pénzt arra fogja felhasználni, hogy becsületes ember legyen magából.
Jean Valjean, aki nem emlékezett, hogy bármit is megígért volna, nem bírt megszólalni. A püspök erősen hangsúlyozva beszélt. Ünnepélyesen folytatta:
– Testvérem, Jean Valjean, nem vagy többé a gonoszé, hanem a jóé. Megvásárolom tőled a lelkedet; elveszem a sötét gondolatoktól, a romlás szellemétől, Istennek adom át.

XIII

Kicsi Gervais

Jean Valjean úgy ment ki a városból, mint aki szökik. Sietősen haladt a mezőn, azokon az utakon és ösvényeken, amelyekre rátévedt, észre sem vette, hogy minduntalan ugyanoda tér vissza, ahonnét elindult, így tévelygett egész délelőtt, nem evett, de nem is gondolt rá, hogy éhes. Egész sereg új érzés kavargott benne. Valami haragot érzett belül, nem tudta, kire haragszik. Nem tudta volna megmondani, meghatva vagy megalázva érzi-e magát. Olykor sajátos elérzékenyülés vett rajta erőt. Igyekezett ezt leküzdeni, az eltelt húsz év alatt kifejlődött ridegségét szegezte ellene. Ez az állapot fárasztotta. Aggódva figyelte, hogy megingott benne az a szörnyű nyugalom, amit balsorsa igaztalanságának tudatából merített. Azon töprengett, mivel pótolhatná azt a nyugalmat. Néha valósággal azt kívánta, bárcsak börtönbe hurcolták volna a csendőrök, és a dolgok másképp alakultak volna; akkor kevésbé lenne izgatott. Jóllehet már őszies volt az idő, a sövényeken itt-ott még nyílt néhány kései virág; ahogy arra menőben beszívta illatukat, felébredtek gyermekemlékei. Alig bírta elviselni ezeket az emlékeket, oly rég nem merültek föl benne.
Így egész nap kifejezhetetlen gondolatfoszlányok kóvályogtak a fejében.
Amikor bealkonyodott, a lenyugvó nap fénye a legkisebb kavicsok árnyékát is hosszan elnyújtotta a földön. Jean Valjean a teljesen elhagyott rőt tarlón egy bokor tövébe ült. A láthatáron csak az Alpesek körvonalai derengtek. Még valami távoli falu tornya sem látszott. Jean Valjean Digne-től három mérföldnyire lehetett. Pár lépésnyire a bokortól ösvény húzódott keresztül a tarlón.
Elmélkedése közben, mely nem kevéssé járult volna hozzá, hogy rongyait még ijesztőbbnek tüntesse fel valaki előtt, aki látja, egyszerre vidám hangokat hallott.
Hátranézett. Az ösvényen dalolva közeledett egy tízesztendős forma szavojai fiú. Vállán forgólantot vitt, hátán kalitkát, melyben egy mormota gunnyasztott. Kedves, vidám gyerkőc volt, azok közül való, akik lyukas térdű nadrágban járnak faluról falura.
A gyermek folyvást nótázva, jártában meg-megállt és néhány pénzdarabbal, alkalmasint egész vagyonával játszadozott, ahogy csontkockákkal szokás. Az aprópénz közt egy kétfrankos is volt.
Anélkül, hogy Jean Valjeant észrevette volna, a fiúcska megállt a bokor közelében, és az egész marék pénzt, amit eddig ügyesen a tenyerén fogott fel, most a keze fejével próbálta elkapni.
Ezúttal a kétfrankos leesett és a bokorba gurult, pontosan Jean Valjean elé.
Jean Valjean rátette a lábát.
A gyermek azonban figyelte a pénzdarab útját és látta, hogy hova lett.
Nem lepődött meg, egyenest odament az emberhez.
Tökéletesen elhagyott helyen voltak. Ameddig a szem ellátott, se a rónán, se az ösvényen senki sem volt.
Csak egy roppant magasan szárnyaló vándor madárcsapat gyönge csivogása hallatszott. A fiúcska háttal állt a napnak, amely aranyszálakat tűzdelt a hajába, és Jean Valjean vad arcára vérvörös fényt vetett.
– Uram – szólt a kis szavojai, azzal a gyermeki bizalmassággal, melyben együtt van a tudatlanság és az ártatlanság –, hol a pénzem?
– Mi a neved? – kérdezte Jean Valjean.
– Kicsi Gervais, uram.
– Kotródj innen – mondta Jean Valjean.
– Uram – szólt újból a fiú –, adja vissza a pénzem.
Jean Valjean lehajtotta a fejét és nem felelt.
A gyermek újrakezdte:
– A pénzemet, uram!
Jean Valjean tovább is merőn a földet nézte.
– A pénzemet! – kiáltotta a fiú. – A fényes pénzdarabomat! A pénzemet.
Jean Valjean látszólag nem hallotta. A gyerek megragadta zubbonya gallérját és megrázta. Ugyanakkor minden erejével igyekezett, elrántani kincséről a nagy szöges cipőt.
– A pénzemet akarom! A kétfrankosomat!
Sírva fakadt. Jean Valjean fölszegte a fejét. Még mindig ült. Szeme zavaros volt. Valami furcsa meglepődéssel bámult a gyerekre, aztán botjához nyúlt és rémítő hangon ordította:
– Ki az?
– Én vagyok, uram – felelt a fiúcska. – Kicsi Gervais! Én, én! Legyen szíves, adja ide a kétfrankosomat! Vegye el a lábát, legyen szíves!
Aztán feldühödve, és kis kölyök létére majdnem fenyegetően követelte:
– Nem veszi el a lábát? Vegye el rögtön, hallja-e!
– Még mindig itt vagy! – szólt Jean Valjean, hirtelen fölegyenesedett, de lábát tovább is az ezüstpénzen tartva, folytatta: – Hordd el magad!
A gyerek rémülten pillantott rá, aztán egész testében remegni kezdett, és néhány másodpercnyi álmélkodás után teljes erejéből futásnak eredt, de se hátranézni, se kiáltani nem mert.
Lélegzete azonban hamarosan kifogyott, úgyhogy némi távolságban meg kellett állnia. Jean Valjean a tűnődés ködén át hallotta, hogy zokog.
Pár pillanat múlva a gyerek eltűnt.
A nap leáldozott. Jean Valjean körül nőttön-nőtt a homály. Egész nap egy falatot sem evett; alighanem láza volt.
Ott állt egy helyben. Mióta a gyermek elment, meg se moccant.
Lélegzete hosszú és egyenetlen időközökben duzzasztotta mellét. Tekintetét tíz-tizenkét lépésnyire maga elé szegezte, mintha mélységes figyelemmel tanulmányozna egy kék cserépdarabot, mely a fűben hevert. Hirtelen megborzongott, megérezte az est hűvösségét.
Sapkáját homlokára húzta, gépiesen összébb vonta és próbálta begombolni a zubbonyát, egyet lépett és lehajolt a botjáért.
Ebben a pillanatban meglátta a kavicsok közt csillogó kétfrankost, amelyet félig betaposott a földbe.
Összerezzent, mintha villamosütés érte volna.
– Mi ez? – mormolta. Három lépést hátrált, aztán megállt, nem bírta elfordítani tekintetét arról a pontról, amelyre lába az imént ránehezedett, s a pénz úgy csillogott, mintha egy nyitott szem szegeződne rá a sötétben.
Pár pillanat múlva görcsösen az ezüst pénzdarabra vetette magát, fölkapta és fölegyenesedve szétnézett a rónán, körös-körül jártatta szemét a láthatáron, reszketve állt, mint a megriadt vadállat, amely menedéket keres.
Semmit se látott. Leszállt az éj, a síkság hideg és elmosódott volt, sűrű ibolyaszín ködök szálltak fel az alkonyati világosságba.
Felsóhajtott és szaladni kezdett abba az irányba, amerre a gyermek eltűnt. Vagy száz lépés után megállt, körülnézett és semmit se látott.
Teli torokból kiáltozni kezdett:
– Kicsi Gervais! Kicsi Gervais!
Elhallgatott, várt.
Semmi válasz.
A mező komor volt és elhagyatott. Puszta térség körös-körül. Mindenfelé csak árnyék, amely elnyelte tekintetét, és némaság, amelybe hangja beléveszett.
Fagyos szél fújt, és valami gyászos életet lehelt a körülötte levő tárgyakba. A törpe fák hihetetlen dühvel rázták vézna gallyaikat. Mintha fenyegetnének és üldöznének valakit.
Újra elindult, aztán futni kezdett, időnként megállt és a képzelhető legborzalmasabb és legkétségbeesettebb hangon belekiáltotta a homályba:
– Kicsi Gervais! Kicsi Gervais!
Ha a gyermek ezt hallja, biztosan megrémül és óvakodik attól, hogy mutatkozzék. De nyilván már jó messze járt.
Szembejött egy pap lóháton. Jean Valjean egyenest odament hozzá és megszólította:
– Plébános úr, nem látott erre menni egy gyereket?
– Nem – mondta a pap.
– Egy Kicsi Gervais nevű kisfiút?
– Senkit se láttam.
Jean Valjean kivett a zsebéből két ötfrankost.
– Tegye el, plébános úr, a szegényei számára. Plébános úr, egy tízéves forma fiúcska, mormota volt nála, úgy hiszem, meg egy forgólant. Arrafelé ment. Tudja, egy olyan kis szavojai.
– Nem láttam.
– Kicsi Gervais-nek hívják. Nem valamelyik környékbeli faluból való? Nem mondhatná meg?
– Ha úgy van, ahogy mondja, barátom, akkor ez idegen gyerek. Sok ilyen vándorol errefelé. Senki se ismeri őket.
Jean Valjean heves mozdulattal még két ötfrankos tallért vett elő és odaadta a papnak.
– A szegényei számára – mondta.
Aztán magából kikelve hozzátette:
– Fogasson el, tisztelendő úr. Tolvaj vagyok.
A pap megsarkantyúzta a lovát és ijedten elvágtatott.
Jean Valjean megint szaladni kezdett, abba az irányba, mint előbb.
Jókora utat tett meg így, nézelődve, szólongatva, kiabálva, de többé senkivel nem találkozott. Kétszer-háromszor odafutott a rónán valamihez, ami fekvő vagy kuporgó emberi lényhez hasonlított, de csak bokor vagy a földből kiálló sziklakő volt. Végre egy helyen, három ösvény kereszteződésénél megállt. A hold fölkelt. A messziséget kutatta s utolszor kiáltotta:
– Kicsi Gervais! Kicsi Gervais! Kicsi Gervais!
Kiáltása elhalt a ködben, még visszhangot se vert. Még egyszer mormolta:
– Kicsi Gervais! – gyenge hangon, alig érthetően. Ez volt utolsó erőlködése; térdei hirtelen megrogytak, mintha egy láthatatlan halom egyszerre lenyomná a lelkiismeret súlyával. Kimerülten rogyott egy nagy kőre és hajába markolva, arcát térdére hajtva fölkiáltott:
– Hitvány gazember vagyok!
Szíve nem bírta tovább, sírva fakadt. Tizenkilenc év óta most sírt először.
Mikor Jean Valjean elvált a püspöktől, mint láttuk, teljesen kizökkent eddigi gondolatvilágából. Nem tudott számot adni magának arról, ami végbement benne. Lázadozott az aggastyán angyali cselekedete és szelíd szavai ellen. "Megígérted, hogy becsületes ember leszel. Megvásárolom a lelkedet. Elveszem a romlás szellemétől és a jó Istennek adom." Ez járt folyton az eszében. A püspök égi türelmességével azt a gőgöt szegezte szembe, amely mintegy a sátán erődje bennünk. Homályosan érezte, hogy a pap bocsánata volt eddig a legerősebb támadás és a legfélelmesebb roham, amely megrázkódtatta; hogy végleg megkeményszik, ha ellen tud állni ennek az irgalmasságnak; viszont ha enged neki, akkor le kell mondania arról a gyűlöletről, amellyel más emberek tettei oly sok éven át eltöltőitek, s amely kedvére való volt; érezte, hogy most választania kell: vagy ő győz, vagy őt győzik le, s hogy harc, döntő harc indult meg az ő gonoszsága és annak az embernek jósága közt.
E sok felvillanó gondolat hatása alatt úgy ment, mint a részeg. Miközben így, réveteg tekintettel haladt, fölfogta-e világosan, mit eredményez számára a digne-i kaland? Meghallotta-e a rejtelmes morajokat, amelyek az élet válságos pillanataiban figyelmeztetik vagy háborgatják az elmét? Súgta-e neki egy hang, hogy sorsának ünnepélyes óráit éli, hogy már nincs számára középút, hogy mostantól fogva, ha nem lesz a legjobb ember, akkor a legrosszabbá züllik, hogy úgyszólván a püspöknél is magasabbra kell emelkednie, vagy ha nem, a gályarabnál is mélyebbre bukik; ha jó akar lenni, angyallá kell válnia, ha pedig rossz akar maradni, szörnyeteggé?
Újra föl kell vetnünk ezeket a már máskor is föltett kérdéseket – s vajon felfogott-e ezekből csak egy árnyalatnyit is elméjében? Igen, a balsors neveli az értelmet; mindazáltal kérdéses, hogy Jean Valjean ki tudta-e bogozni mindazt, amit itt érintünk. Ha fölmerültek is ezek benne, inkább csak derengésszerűen, semmint világos alakban jelentek meg, s csupán azt eredményezték, hogy elviselhetetlen, szinte gyötrelmes zavarba jött tőlük. Azután, hogy kikerült abból az idomtalan, sötét valamiből, aminek fegyház a neve, a püspök ugyanúgy bántotta lelkét, mint ahogy a túl erős fény bántja a szemét annak, aki sötétségből jön. A jövendő, a lehetséges élet, mely most tisztán és sugárzón tárult ki előtte, félelemmel és szorongással töltötte el. Igazán nem tudta már, hányadán van. Mint a bagoly, ha hirtelen fölkelni látja a napot, a fegyenc elkáprázott, mintegy megvakult az erény fényétől.
Egy volt csak bizonyos, bár ő maga nem is sejtette, az, hogy más ember lett, mint eddig volt, hogy minden megváltozott benne, hogy többé nem állt hatalmában úgy cselekedni, mintha a püspök nem beszélt volna vele és nem tapintott volna elevenére.
Ebben a lelkiállapotban akadt össze a kicsi Gervais-vel és lopott el tőle két frankot. Miért tette? Bizonyára maga se tudta volna magyarázatát adni. Utolsó hatása, végső erőfeszítése volt-e ez a fegyházból magával hozott rossz gondolatoknak, a régi gyűlölség maradványa, annak eredménye, amit a statika tudománya tehetetlenségi nyomaték-nak nevez? Ez volt, de talán kevesebb is ennél. Mondjuk ki kereken: nem ő lopott, nem az ember, hanem az állat cselekvése volt, mikor pusztán a megszokás ösztönéből bután rátette lábát arra a pénzdarabra, miközben értelme annyi új, ismeretlen lidércnyomással vívódott. Amikor értelme fölocsúdott, amikor látta, vadállati lénye mit cselekedett, Jean Valjean rémülten visszahőkölt és az irtózat kiáltásában tört ki.
Valami sajátságos, csakis ebben az állapotában lehetséges dolog történt vele, amikor attól a gyerektől ellopta a pénzt: olyasmit tett, amire tulajdonképpen már nem volt képes.
Bármint volt is, ez az utolsó gonosztett döntő hatással volt rá. Hirtelen átjárta és eloszlatta az elméjében kavargó zűrzavart, a sűrű sötétséget külön választotta a tiszta világosságtól, és ebben az állapotban úgy hatott a lelkére, mint bizonyos vegyszerek hatnak valamely zavaros vegyületre, kicsapva az üledéket és megtisztítva a folyadékot.
Mielőtt még eszmélete az önvizsgálatig jutott volna, szinte magánkívül, mint aki az életét menti, igyekezett megtalálni a gyermeket, hogy visszaadja neki a pénzt, amikor aztán látta, hogy minden hiába, elfogta a kétségbeesés. Amikor fölkiáltott:
– Hitvány gazember vagyok!
Abban a pillanatban meglátta magát olyannak, amilyen igazában volt, és már annyira különvált önmagától, hogy lényének egyik fele mintha csak árnyék lett volna; és ott állt előtte hús-vér valóságában, bottal kezében, zubbonyban, vállán a lopott holmitól duzzadó tarisznyával, elszánt, mogorva arccal, agyában gyalázatos tervekkel Jean Valjean, az elvetemült gályarab.
A rengeteg szenvedés, mint már megjegyeztük, némiképp rémlátóvá tette. Most is látománya volt. Csakugyan maga előtt látta egész baljós mivoltában Jean Valjeant. Már-már ott tartott, hogy megkérdi, ki ez az ember, és visszaborzadt tőle.
Agya lázas volt, mégis rettenetesen nyugodt. Ilyen pillanatokban a révület örvénye elnyeli a valóságot. Az ember nem látja a körülötte levő tárgyakat és mintegy önmagából kivetítve tűnnek föl előtte az elméjében nyüzsgő alakzatok.
Úgyszólván szemtől szembe nézte önmagát, ugyanakkor, túl ezen a látományon, titokzatos mélységben, valami világosságot pillantott meg, amit eleinte fáklyafénynek vélt. Ahogy figyelmesebben szemügyre vette ezt a lelkiismeretében megjelenő sugárzást, fölismerte, hogy emberi alakja van, s hogy ez a fáklya nem más, mint a püspök.
Lelkiismerete fölváltva szemlélte az előtte álló két embert, a püspököt és Jean Valjeant. Nem kevesebbre, mint a püspökre volt szükség, hogy elhomályosítsa Jean Valjeant. Az ilyen eksztázisok sajátos természete szerint mennél tovább tartott a révülete, annál nagyobbnak és sugárzóbbnak tűnt fel előtte a püspök, és annál kisebbnek, elmosódottabbnak Jean Valjean. Utóbb már ő maga olyan lett, mint egy árnyék. Aztán eltűnt egészen. Csak a püspök maradt meg.
Csodálatos tündökléssel telítette ennek a nyomorult embernek a lelkét.
Jean Valjean sokáig sírt. Forró könnyeket ontva zokogott, elgyengültebben, mint egy nő, rémültebben, mint egy gyermek.
Mialatt sírt, elméjében egyre jobban hajnalodott, s ez a rendkívüli világosság elragadó és elrémítő volt egyszersmind. Egész múltja, első bűnbeesése, hosszú vezeklése, külső eldurvulása, belső elfásultsága, annyi bosszútervvel kéjelgő szabadulása, aztán ami a püspöknél történt vele, majd legutóbbi cselekedete, hogy meglopott egy gyermeket, ami annál hitványabb és szörnyűségesebb bűn volt, mert a püspök bocsánata után követte el, mindez eszébe jutott és világosan megjelent előtte, oly világosan, mint még eddig soha semmi. Végigtekintett életén, és irtózat fogta el, lelkébe nézett és megborzadt. Mintha a sátánt látná a paradicsom világosságában.
Hány órát töltött el így, zokogva? Mit csinált, mikor kisírta magát? Hová ment? Soha senki meg nem tudta. Hitelt érdemlőnek látszik azonban, hogy a postakocsis, aki abban az időben a grenoble-i járatot látta el, s aki hajnali három óra körül érkezett Digne-be, ahogy áthajtott azon az utcán, ahol a püspök háza állt, egy embert látott a sötétben, imára kulcsolt kézzel térdepelve, Bienvenu úr ajtaja előtt a kövezeten…

HARMADIK KÖNYV

EZERNYOLCSZÁZTIZENHÉTBEN

I

Az 1817-es év*

Ezernyolcszáztizenhét az az év, amelyet XVIII. Lajos bizonyos királyi arcátlansággal, amely nem volt híján a büszkeségnek, uralkodása huszonkettedik esztendejének* nevezett. Az az év, amikor Bruguiére de Sorsum* úr híres ember volt. Valamennyi fodrászműhely, a rizspor és a királyi madár visszatértének reményében, azúrkék színben és liliomdíszben pompázott. Ez volt az a szűzi ártatlanságú korszak, amikor gróf Lynch minden vasárnap ott ült egyházgondnoki minőségben a Saint-Germain-des-Prés templom díszpadján, a francia pairek öltözékében, mellén piros rendjelszalaggal, hosszú orrú arcélén azzal a méltósággal, amely illik olyan férfiúhoz, aki nagy cselekedetet vitt véghez. Lynch úr nagy cselekedete ez volt: mint bordeaux-i polgármester 1814. március 12-én kissé túl korán adta át a várost Angouléme hercegének*. Ezért kapta a pairi méltóságot. 1817-ben a divat négy-hat éves gyerekeknek fülvédővel fölszerelt nagy szattyánbőr sapkát nyomott a fejébe, olyasformát, mint az eszkimó-süveg. A francia hadsereget osztrák mintára fehér mundérba bújtatták; az ezredeket légióknak nevezték el és számok helyett a megyék neveivel jelölték. Napóleon Szent Ilonán volt száműzetésben, s mivel Anglia megtagadta tőle a kért zöld posztót, kifordíttatta régi öltönyeit. 1817-ben Pellegrini* énekelt, Bigottini* kisasszony táncolt; Potier* uralkodott a színpadon; Odry* még nem tűnt fel. Forioso* örökébe madame Saqui* lépett. Franciaországban még poroszok táboroztak. Delalot* úr ismert személyiség volt. A törvényesség, hogy helyzetét megszilárdítsa, Pleignier-nek, Carbonneau-nak és Tolleronnak* előbb kezét, aztán fejét vágatta le. Talleyrand* herceg, a főkamarás, és Louis abbé*, a kijelölt pénzügyminiszter, augurok módjára összenevettek: 1790. július 14-én együtt tartották a nagymisét a Federáció ünnepén* a Marsmezőn. Talleyrand mint püspök misézett, Louis mint diakónus segédkezett neki. Ugyanezen a Marsmezőn még nagy fahengereket lehetett látni, ott áztak az esőben, ott korhadtak a fűben, kékre mázolva, kopott aranyozású sasok és méhek nyomaival. Azok az oszlopok voltak ezek, amelyek két év előtt a császári emelvényt tartották a májusi ünnepségen; itt-ott a Gros-Caillou melletti bódékban tanyázó osztrákok őrtüzeitől feketéllettek. Két-három ilyen oszlop el is hamvadt ezekben az őrtüzekben, lángjuknál a "kaiserlick" katonák melengették durva mancsukat. A májusi ünnepség* egyébként arról volt nevezetes, hogy júniusban és Mars mezején, de nem Mars havában tartották meg. Ebben az 1817-es évben két dolog volt népszerű: a Voltaire-Touquet* és az Alkotmány-tubákszelence*. A legfrissebb párizsi izgalom Dautun* bűntette volt, aki fivérének fejét a virágpiac vízmedencéjébe dobta. A tengerészeti minisztérium ekkor indította meg a vizsgálatot a szerencsétlenül járt Medusa fregatt ügyében, amiből utóbb Chaumareix-re* gyalázat, Géricault-ra* dicsőség származott, Selves* ezredes elment Egyiptomba, ahol Szolimán pasa lett belőle. A La Harpe utcai Palais des Thermes* egy kádármesternek szolgált műhelyül. A Cluny* apátság nyolcszögletes tornyán még látható volt a kis deszkabódé, amelyet XVI. Lajos idejében Messier* tengerészeti csillagász obszervatóriumnak használt. Duras* hercegiasszony, égszínkék selyemmel bevont, X-lábú bútorokkal berendezett budoárjában a még kéziratban levő Ouriká-t* olvasgatta. A Louvre falairól levakarták az N-betűket.* Az Austerlitz-híd nevet változtatott és Királykert-hídnak neveztette magát, ami kettős rejtvény volt, mert egyszerre álcázta az Austerlitz-hidat és a Füvészkertet. XVIII. Lajosnak – aki amellett, hogy körme élével aláhuzigálta Horatius verssorait, sokat foglalkozott a hősökkel, akikből császárok, és a foltozóvargákkal, akikből trónörökösök lettek – két gondja volt: Napóleon és Mathurin Bruneau.* A Francia Akadémia pályadíjat tűzött ki A tanulás adta boldogságról írandó értekezésre. Bellart* úr hivatalosan elismert nagy szónok volt. Árnyékában már ott cseperedett de Broé,* majdani főállamügyész, akire az a sors várt, hogy Paul-Louis Courier* gúnyolódásának céltáblája legyen. Volt egy ál-Chateaubriand*, akit Marchangynak* és egy ál-Marchangy, akit d'Arlincourt-nak* hívtak. A Claire d'Albe-ot* és a Malek-Adel-t* mesterműveknek, szerzőjüket, Cottin* asszonyt a kor legelső írójának kiáltották ki. Institut töröltette tagnévsorából Bonaparte Napóleon akadémikust. Egy királyi rendelet tengerészeti főiskolát létesített Angouléme-ben*, mert Angouléme hercege főtengernagy lévén, Angouléme város joggal tartott igényt a tengeri kikötő minden kellékére, máskülönben a monarchikus elv csorbát szenvedett volna. Minisztertanács vitatta meg, engedélyezhetők-e a műlovarnőket ábrázoló képecskék, amelyek Franconi hirdetéseit fűszerezték, és összecsődítették az utcai sihedereket. A Ville-L'Éveque utcában az Agnese opera szerzője, a szögletes arcú, bibircsókos képű Paër* úr vezényelte Sassenay hercegnő meghitt házihangversenyeit. A süldőlányok mind a Saint-Avelle-i remetét* énekelték, Edmond Géraud* szövegével. A Sárga törpe* című újságból Tükör lett*. A Lemblin-kávéház* császárpárti volt, míg a szemközti Valois-kávéházban* a Bourbonok hívei tanyáztak. Berry* hercegét, akire Louvel* már lesett az árnyékból, nemrég házasították össze egy szicíliai hercegkisasszonnyal*. Egy esztendeje, hogy meghalt madame de Staël*. A testőrök kifütyülték Mars kisasszonyt.* A nagy lapok egészen kicsik lettek. Alakjuk megkisebbedett, de a sajtószabadság nagy volt.* A Constitutionnel* konstitucionális volt. A Minerva* Chateaubriant-nak írta Chateaubriand nevét. Ezen a t betűn sokat nevettek a nyárspolgárok a nagy író rovására. A megvásárolt lapokban bérenc hírlapírók becsmérelték 1815 politikai üldözöttjeit, Davidtól* elvitatták a tehetséget, Arnault-tól* az elmésséget, Carnot-tól* a becsületességet; Soult* szerintük egyetlen csatát sem nyert, s csak természetes, hogy Napóleon is tehetségtelen volt. Köztudomású, hogy a száműzötteknek postán föladott levelek a legritkább esetben jutnak el a címzetthez, mivel a posta szinte vallási kötelességének tartja az elkobzásukat. Ez nem új dolog, már a számkivetett Descartes is panaszolta. Mármost, mikor David egy belgiumi újságban neheztelésének adott kifejezést, mert nem kapta meg a neki szóló leveleket, a királypárti lapok ezt nagyon mulatságosnak tartották és éltek az alkalommal, hogy kigúnyolják a száműzött festőt. Örvénynél mélyebb szakadék választott el két embert, kik közül az egyik királygyilkosokat, a másik szavazókat, az egyik ellenségeket, a másik szövetségeseket, az egyik Napóleont, a másik Buonapartét mondott. Minden józan ember egyetértett abban, hogy XVIII. Lajos király, más néven "az alkotmány halhatatlan szerzője", egyszer s mindenkorra lezárta a forradalmak korszakát. A Pont-Neuf teraszán álló talapzatra, amely a IV. Henrik szobrára* várt, rávésték a Redivivus szót. A Thérése utca 4. számú házban lakó Piet* úr elkezdte a titkos összejöveteleket a monarchia megszilárdítása érdekében. A jobboldali vezetők nehéz körülmények közt azt mondták: "írni kell Bacot-nak.*" Canuel,* O'Mahonny és Chappedelaine* urak, kissé a király öccsének támogatásával, javában szervezték azt a mozgalmat, amelyből később a "vízparti összeesküvés"* lett. A "Fekete gombostű"* külön összeesküvést szőtt. Delavardier* és Trogoff* összeszűrték a levet. A bizonyos fokig szabadelvű Decazes* a helyzet ura volt. Chateaubriand minden reggel ott állt Saint-Dominique utca 27. számú házának ablakában, szűk pantallóban, papucsban, ősz fején selyemturbánnal, szemét tükörbe meresztve, keze ügyében teljes fogorvosi készlettel, mert nagyon szép fogait ápolta, miközben Pilorge úrnak, a titkárának szövegváltozatokat mondott tollba Alkotmányos monarchia című munkájához. A mértékadó kritika Lafont* fölébe helyezte Talmának*. Féletz* úr A., Hoffmann* úr Z. betűvel jegyezte cikkeit. Charles Nodier* Thérése Aubert című könyvén dolgozott. A válást eltörölték. A líceumokat kollégiumoknak nevezték. A kollégiumi diákok, akik aranyliliomot viseltek a gallérjukon, a római király* miatt verekedtek. A királyi palota ellenrendőrsége besúgta a trónörökösnének, hol mindenütt közszemlére téve az orléans-i herceg* képmása, merthogy az orléans-i herceg jobban festett huszártábornoki egyenruhában, mint Berry hercege dragonyostábornoki egyenruhában, ami roppantul kellemetlen volt. Párizs városa saját költségén újra aranyoztatta az Invalidusok kupoláját. Komoly emberek egymást kérdezgették, mit tenne ilyen vagy olyan esetben Trinquelague* úr, Clausel de Montals* úr sok tekintetben más véleményen volt, mint Clausel de Coussergues* úr; Salaberry* úr elégedetlen volt. Picard* komédiaíró – aki tagja volt az akadémiának, ahová Moliére komédiaíró annak idején nem tudott bejutni – Két Philibert című darabját játszatta az Odéonban, melynek homlokzatán a leszaggatott betűk helyén még olvashatóan látszott a felírás: A császárné színháza. Az emberek Cugnet de Montarlot* mellett vagy ellene foglaltak állást. Fabvrier* pártütő volt; Bavoux* forradalmár. Pélicier könyvárus ilyen cím alatt adta ki Voltaire-t: Voltaire akadémiai tag művei. "Ez vonzani fogja a vásárlókat", mondogatta a naiv kiadó. Általános vélemény volt, hogy Charles Loyson* lesz a század lángelméje, az irigység már kikezdte, ami biztos jele a dicsőségnek; valaki ezt a verssort faragta róla:

Még ha repül is Loyson, meglátszik, hogy van lába*

Minthogy Fesch* bíboros nem akart lemondani, Pins* amasiai címzetes érsek kormányozta a lyoni egyházmegyét. Dufour kapitány – azóta már tábornok – emlékirata elindította Svájc és Franciaország közt a dappes-i völgy* körüli vitát. Saint-Simon* az ismeretlenség homályában szövögette magasröptű álmát. A Tudományos Akadémia tagjai közt volt egy hírneves Fourier*, akit az utókor elfelejtett, és élt valahol egy padlásszobában egy ismeretlen Fourier*, akire a jövő emlékezni fog. Lord Byron napja kelőben volt; Millevoye* egyik költeményének jegyzete így jelentette be Franciaországnak: egy bizonyos Lord Baron. David d'Angers* már próbálkozott a márványfaragással. A Feuillantines zsákutcában Caron* abbé néhány papnövendék előtt dicsérettel emlékezett meg egy Félicité Robert nevű ismeretlen papról, aki később Lamennais* néven vált ismertté. Valami füstölgő alkotmány, amely úgy paskolta a vizet, mint egy úszó kutya, a Port-Royal és a XV. Lajosról elnevezett híd közt jött-ment a Szajnán, a Tuileriák ablakai alatt; semmirevaló szerkezet volt, afféle játékszer, egy holdkóros feltaláló utópiás álma: egy gőzhajó. A párizsiak érdeklődés nélkül nézték ezt a haszontalanságot. Vaublanc* úr, aki államcsínnyel, királyi rendelettel és kész jelöltlistával megreformálta az Institut-t, számos akadémikus előkelő szülőatyja volt, de ő maga nem tudott bejutni közéjük. A faubourg Saint-Germain és a Marsan-pavilon előkelő körei Delaveau* urat kívánták rendőrfőnöknek, mert vallásos volt. Az orvosi egyetem aulájában Dupuytren* és Récamier* Jézus Krisztus istensége körül támadt vitájukban hajba kaptak és ököllel fenyegették egymást. Cuvier*, fél szemmel a Genezisre, fél szemmel a természetre kacsingatva, azzal igyekezett kedvében járni a bigott reakciónak, hogy az ásatag állatokat összhangba hozta a szentírás szövegével és a masztodonokkal hízelgett Mózesnek. Francois de Neufcháteau úr, Parmentier* emlékének jeles művelője, váltig erősködött, hogy a burgonya helyett a parmentiére elnevezés legyen használatos, de sikertelenül. Grégoir* abbét, az egykori püspököt, konventtagot és szenátort a királypárti vitákban "alávaló Grégoire"-nak minősítették. Ezt a szót: minősíteni, Royer-Collard* úr neologizmusnak tartotta. A Jéna-híd harmadik íve alatt fehérségéről még föl lehetett ismerni azt az új követ, amellyel két évvel előbb elzárták az aknanyílást azon a helyen, ahol Blücher* föl akarta robbantani a hidat. A törvényszék a vádlottak padjára ültetett egy embert, aki, mikor Artois grófot* a Notre-Dame-ba belépni látta, elkiáltotta magát: "A kutyafáját! De kár, hogy elmúltak azok az idők, amikor Napóleon és Talma karonfogva mentek a Bal-Sauvage-ba!" Lazító kijelentés. Hathavi börtön. Hazaárulók szemérmetlenül jártak-keltek; emberek, akik egy-egy csata előestéjén átálltak az ellenséghez, nem rejtegették a kapott jutalmat, és fényes nappal cinikus pökhendiséggel mutogatták gazdagságukat és méltóságaikat; Ligny* és Quatre-Bras* szökevényei megfizetett aljasságuk pőreségében tüntettek monarchikus hódolatukkal, feledve a figyelmeztetést, amely Angliában a nyilvános illemhelyek belső falán olvasható: Please, adjust your dress be fore leaving.*
Íme, rendszertelen összevisszaságban, ami ennek az immár elfelejtett 1817-es évnek a felszínén úszkál. A történetírás majdnem teljesen mellőzi ezeket a részleteket, s ez nem is lehet másként; se vége, se hossza nem lenne. Pedig ezek a részletek, amelyeket tévesen mondanak kicsiségeknek – a történelemben éppúgy nincsenek kicsiny tények, mint ahogy nincsenek kicsiny levelek a növényvilágban –, igenis méltók a figyelemre. A századok képe az évek arcvonásaiból tevődik össze.
Ebben az 1817-es évben négy párizsi fiatalember egy "jó tréfát" csinált.

II

Dupla négyes

A négy párizsi közül az egyik Toulouse-ból, a második Limoges-ból, a harmadik Cahors-ból, a negyedik Montaubanból származott a fővárosba. De diákok voltak, és aki diákot mond, akárcsak párizsit mondana; Párizsban diákoskodni annyi, mint párizsi születésűnek lenni.
Mind a négyen jelentéktelen ifjoncok voltak; ki-ki látott már hozzájuk hasonlókat; a köznapiság mintapéldányai; se jók, se rosszak, se tudósok, se tudatlanok, se lángeszűek, se ostobák; szépségük annak az áprilisnak a kisugárzása, amit úgy hívnak; húszéves kor. Négy ifjú, megannyi Oszkár, Oszkárok azért, mert az Artúrok akkor még nem voltak divatban. Arábia tömjénfüstje illatozzon neki,* hangzott a románcban. Oszkár közeleg, mindjárt meglátom Oszkárt! Osszián* volt az eszménykép, az elegancia skandináv vagy kaledon* jellegű, tiszta angol ízlés csak később kezdődött el, és az első híres Arthur, Wellington, csak nemrég nyerte meg a waterlooi csatát.
A négy Oszkár közül az egyik valódi nevén Félix Tholomyés volt, Toulouse-ból: a másik Listolier, Cahors-ból; a harmadik Fameuil, Limoges-ból, végül a negyedik Blachevelle, Montaubanból. Természetesen mindegyiknek volt kedvese. Blachevelle Favourite-ot* szerette, akit azért neveztek így, mert járt Angliában. Listolier Dahliát imádta, aki álnévnek használta a virágnevet. Fameuil a maga bálványképét Zéphine-nek becézte, ami Joséphine rövidítése volt. Tholomyés bájos Fantine-ját szép aranysárga haja miatt Szöszkének szokták szólítani.
Favourite, Dahlia, Zéphine és Fantine igéző teremtések voltak, illatosak és sugárzók, kissé még munkáslányfélék, mert nem dobták végleg sutba a varrótűt. Elléháskodtak a szerelmeskedésben, de arcukon még volt némi nyoma a munka derűjének és lelkűkben a tisztesség virágjának, ami a nőben túléli az első bukást. Négyük közt volt egy, akit kicsikének hívtak, mert ő volt a legfiatalabb, és volt egy, akit öreglánynak neveztek. Az öreglány huszonhárom éves volt. Hogy semmit el ne hallgassunk, a három első tapasztaltabb, könnyelműbb volt, és az élet zsivajában jobban elmerülve, mint a szőke Fantine, aki még első ábrándját élte.
Dahlia, Zéphine és főleg Favourite nem mondhatták volna el magukról ugyanezt. Alig megkezdett regényük máris több fejezetből állt, és a szerető, akit az első fejezetben Adolphe-nak hittak, a másodikban esetleg Alphonse volt, a harmadikban Gustave. A szerénység és a kacérság végzetes tanácsadó; az egyik duzzog, a másik hízeleg. A népi sorból való szép lányok mellett ott van mindkettő és kétfelől sugdos a fülükbe. És ezek a rosszul óvott lelkek hallgatnak rájuk. Ezért buknak el és ezért dobálják meg őket kővel. Szemükre lobbantják, hogy mily nagyszerű a szeplőtlenség és megközelíthetetlenség. És ha a Jungfrau éhezne?
Favourite-ra, aki Angliában is élt, csodálattal tekintett Zéphine és Dahlia. Neki már korán volt saját otthona. Apja durva szájhős, öreg matematika tanár, agglegény maradt és vén fejjel is magánórákból élt. Fiatal korában meglátott egy szobalányt, ahogy a szoknyája fönnakadt a kandalló rácsán. Ez a kis baleset szerelemre gyújtotta. Ebből a szerelemből származott Favourite. Időnként találkozott az apjával, aki köszönt neki. Egyik reggel egy ájtatos képű öregasszony állított be hozzá.
– Nem ismer meg, kisasszony? – kérdezte.
– Nem.
– Az anyád vagyok.
Azzal kinyitotta a pohárszéket, evett-ivott, elhozta egyetlen matracát és betelepedett. Ez a durcás és ájtatoskodó anya sohase beszélt Favourite-tal, órák hosszat elüldögélt szótlanul, reggelire, ebédre, vacsorára megevett négy emberre valót, lejárt tereferélni a házmesterékhez, ahol a leányát szapulta.
Ami Dahliát Listolier-hez, talán más férfiakhoz is, a henye élethez vonzotta, az volt, hogy nagyon szép, rózsaszín körme volt. Hogy dolgozzon ilyen körömmel? Ha egy nő erényes akar maradni, nem szabad kímélnie a kezét. Zéphine csintalan modorával hódította meg Fameuilt, cirógatta hangjával, ahogy ezt mondta: Igen, uram.
A fiatalemberek pajtások voltak, a lányok barátnők. Az effajta szerelmi viszonyok legtöbbször ilyen barátságokkal járnak együtt.
Okosnak és bölcsnek lenni két különböző dolog. Bizonyság erre, akárhogyan vélekedünk is ezekről a kis léha kapcsolatokról, hogy Favourite, Zéphine és Dahlia bölcs lányok voltak, Fantine pedig okos lány volt.
Okos? Kérdezheti valaki. És Tholomyés? Salamon azt válaszolná, hogy a szerelem az okosság alkatrésze. Mi csak annyit mondunk, Fantine szerelme első szerelem volt, egyetlen szerelem, hűséges szerelem.
Ő volt az egyetlen a négy lány közül, akit csak egy férfi tegezett.
Fantine az a fajta teremtés volt, aki, hogy úgy mondjuk, népi gyökérből sarjad. A társadalom legmélyebb, legsűrűbb sötétségéből jött és a névtelenség, az ismeretlenség jegyét viselte homlokán. Montreuil-sur-Merben született. Hogy milyen szülőktől? Ki mondhatná meg? Apja-anyja ki volt, senki sem tudta. A neve Fantine. Miért Fantine? Sohasem ismerték más néven. Születésekor még a Direktórium volt uralmon. Nem volt családi neve, mert családja sem volt; nem volt keresztneve, mert már egyház sem létezett. Azt a nevet viselte, amit nem tudni, ki adott neki, mikor az utcán találkozott vele, ahogy kiskorában mezítláb szaladgált. Úgy hullott rá a név, mint felhőkből a vízcsepp a homlokára, ha esett. Úgy hívták: kis Fantine. Egyebet nem tudtak róla. Így került az életbe ez az emberpalánta. Tízéves korában Fantine elhagyta a várost és környékbeli majorosokhoz állt be cselédnek. Tizenöt éves fővel Párizsba ment "szerencsét próbálni". Fantine szép volt, és ameddig tudott, ártatlan maradt, szőke haja, fogai is szépek. Arany és gyöngy a hozománya, aranyat a fején, a gyöngyöket szájában hordta.
Dolgozott, hogy élhessen; aztán, ugyancsak életösztönből, mert a szív is tud éhezni, megízlelte a szerelmet.
Szerette Tholomyés-t.
A fiatalembernek csak könnyű szerelmeskedés volt, ami neki igazi szenvedély. A Latin Negyed utcáin, ahol diákok és grizettek zsibonganak, kezdődött ez az álom. A Panthéon-domb útvesztőjében, ahol annyi viszony szövődik és bomlik fel, Fantine sokáig menekült Tholomyés elől, de úgy, hogy minduntalan összeakadt vele. Lehet úgy kerülni valakit, hogy az keresésnek is beillik. Elég az hozzá, az idill megkezdődött.
Blachevelle, Listolier és Fameuil Tholomyés-t ismerte el kis csoportjuk fejének. Ő volt a társaság esze.
Tholomyés igazi öregdiák volt. Dúskált a pénzben, négyezer frank évjáradékot kapott – botrányos gazdagság a Sainte-Geneviéve hegyen*. A harmincéves, rosszul konzervált, ráncos képű, hiányos fogazatú világfi kezdett kopaszodni, amiről ha szó esett, szomorkodás nélkül mondogatta: Harminc évvel kopasz, negyven évvel roggyant. Emésztése gyenge volt, egyik szeme állandóan könnyezett. De ahogy múlt az ifjúsága, vidámsága nőttön-nőtt. Fogait élcekkel pótolta, jókedvvel a haját, csúfolódással az egészségét, könnyező szeme szünet nélkül mosolygott. Megrongált szervezet volt, mégis virult. Ifjúsága időnek előtte szedte a sátorfáját, de rendezetten vonult vissza, harsogva kacagott és még mindig tüzesnek látszott. Volt egy színdarabja, amelyet a Vaudeville* visszautasított. Hébe-hóba gyenge verseket is írogatott. Amellett mindent a kétkedés fölényével nézett, ami nagy erő a gyengék szemében. Így hát ironikus és kopasz lévén, ő volt a főnök, Iron angol szó, vasat jelent. Vajon nem ebből az irónia kifejezés?
Egy nap Tholomyés félrevonta három barátját, és mint aki orákulumot hirdet, így szólt hozzájuk:
– Majd egy éve kérik tőlünk Fantine, Favourite. Dahlia és Zéphine, hogy lepjük meg őket valamivel. Ünnepélyesen meg is ígértük nekik.
Ők folyton emlegetik, főként engem nyaggatnak vele. Ahogy a nápolyi vénasszonyok kiabálják Szent Januáriusnak.* Faccia gialluta, fa o miracolo – sárgaképű, tégy csodát! A mi szépeink szünet nélkül mondogatják nekem: Tholomyés, mi lesz már azzal a meglepetéssel?
Ugyanakkor a szüléinktől egyre jönnek a levelek. Kétfelől szorongatnak minket. Azt hiszem, ideje, hogy cselekedjünk. Beszéljük meg a dolgot.
Tholomyés halkabbra fogta a szót és nagy titokzatosan olyan vidám dolgot adott elő, hogy négy szájból egyszerre tört ki a hangos, lelkesült nevetés, és Blachevelle fölkiáltott:
– Nagyszerű ötlet!
Füstös kávéház előtt álltak meg, bementek, és beszélgetésük további része beleveszett a homályba.
A titkos megbeszélés eredménye követkézé vasárnap egy káprázatos kirándulás lett, amelyre a négy fiatalember meghívta a négy lányt.

III

Ki-ki a párjával

Hogy mi volt negyvenöt év előtt diákok és grizettek közös kirándulása, azt manapság bajos elképzelni. Párizs környéke már nem az, ami akkoriban volt; az, amit Párizs körüli életnek lehetne nevezni, fél évszázad alatt tökéletesen megváltozott: ahol azelőtt konflis döcögött, ma vasúti kocsi robog; ahol csónak járt, gőzhajó pöfög; ma Fécamp-ról úgy beszélünk, mint régente Saint-Cloud-ról. 1862 Párizsa olyan város, amelynek környéke egész Franciaország.
A négy szerelmespár lelkiismeretesen végigcsinált minden zöldbeli bolondságot, amit akkoriban lehetett. Szünidő kezdete volt, meleg, verőfényes vasárnapi nap. Előző este Favourite, az egyetlen a négy lány közül, aki írni tudott, négyük nevében azt írta Tholomyés-nak: "Ki korán kel, aranyat lel." Ezért már öt órakor talpon voltak. Aztán kikocsiztak Saint-Cloud-ba, megnézték a kiszáradt vízesést, és fölkiáltottak: Gyönyörű lehet, mikor van benne víz! Megreggeliztek a Szerecsenfej-ben, ahol Castaing* akkor még nem fordult meg, a nagy vízmedence ötszöge körül abroncsot kergettek, fölmásztak Diogenész lámpásához, a sévres-i hídnál szerencsekeréken mandulás süteményt nyertek. Puteaux-ban virágot szedtek, Neuillyben nádsípokat vásároltak, mindenütt almáslepényt ettek, és tökéletesen boldogok voltak.
A lányok csevegtek-csivogtak, mint a kalitkából kiröppent madarak. Megrészegedtek a jókedvtől. Egyszer-másszor rápaskoltak a fiatalemberekre. Hajnali mámora az életnek! Gyönyörű ifjúi élet! Szitakötők szárnya zizzen. Bárki légy is, emlékszel-e rá? Jártál-e bozótban, félrehajtva az ágakat a bájos fejecske elől, aki mögötted jön? Csúszkáltál-e lefelé kacagva esőáztatta töltésoldalon egy szeretett nővel, aki kezednél fogva visszatart és sikoltoz:
– Jaj, az új cipőm! Milyen lett!
Mondjuk meg mindjárt, hogy a záporeső vidám balesete elkerülte a jókedvű társaságot, bár Favourite induláskor komoly anyai hangon jósolgatta: Csupasz csigák mászkálnak az ösvényeken! Ez esőt jelent, gyerekek!
Mind a négy lány észbontóan csinos volt. A jó öreg Labouisse* lovag, aki iskolás versei révén akkoriban ismert volt, a derék poéta, akinek szíve egy Eleonóráért lángolt, aznap délelőtt Saint-Cloud gesztenyefái alatt sétálgatott s tíz óra tájt látta őket elhaladni. Fölkiáltott: "Eggyel többen vannak!" nyilván a három gráciára célozva. Blachevelle barátnője, a huszonhárom éves Favourite, az "öreglány", legelöl szaladt a sűrű bokrok árnyékában, átugrotta az árkot, pajzánul keresztüllépett a sövényeken és egy fiatal nőstényfaun lendületével vezérkedett a hancúrozásban. Zéphine és Dahlia, akiket a természet szeszélye olyan szépségekkel ruházott fel, hogy kiegészítették egymást, inkább kacérságból, mint barátságból egy percre sem váltak el, és kart karba öltve angolosan viselkedtek; akkor jelentek meg az első almanachok,* a mélabú kezdett divatozni a nők közt, úgy, mint később a férfiak közt a byronizmus,* s terjedőben volt a gyöngéd nem szomorkás hajviselete. Zéphine és Dahlia is hosszú halántékfürtökbe bodorították a hajukat. Listolier és Fameuil a tanáraikról vitatkoztak és nagyban magyarázták Fantine-nak, miben különbözik Delvincourt* úr Blondeau* úrtól.
Blacheville mintha arra lett volna teremtve, hogy vasárnap Favourite vállkendőjét vigye a karján.
Tholomyés hátul ment, irányította a csoportot. Nagyon víg volt, de érezni lehetett, hogy a társaságban ő az uralkodó egyéniség: kedélyességében is volt valami diktátori. Fő ékessége egy elefántláb bőségű nadrág, nankin posztóból, bőr talpallóval. Kezében 200 frankos, vastag sétabot, szájában, minthogy mindent megengedett magának, egy szivar nevezetű furcsa tárgy. Semmi sem volt szent előtte, szivarozott.
– Nagyszerű fiú ez a Tholomyés – mondták csodáló tisztelettel a többiek. – Micsoda nadrág! Mily erélyes föllépés!
Fantine maga volt az öröm. Ragyogó fogainak Isten nyilván egyetlen rendeltetést szánt, a nevetést. Hosszú, fehérszalagos szalmakalapját szívesebben hordta a kezében, mint a fején. Sűrű, hullámzó szőke haja, mely folyton kibomlott, úgyhogy minden pillanatban föl kellett tűzni, odaillett volna a füzek alatt tovasuhanó Galatea* fejére. Rózsás ajka bűbájosan csicsergett. Két szája szöglete, mint Erigone* antik szobrocskáin, érzékcsiklandó kifejezéssel ívelődött fölfelé, de árnyékot vető hosszú pillái, a kihívó alsó arcéi fölött szemérmesen lesütve, megálljt parancsoltak. Öltözéke csak úgy zengett és lángolt. Mályvaszín fátyol-szövetből készült ruhát viselt, aranybarna cipellőt, melynek szalagjai finom, fehér áttört harisnyáján X alakban kereszteződtek, és marseille-i szabású kabátkát, amelynek neve, canezou – a canebiére-i nyelvjárásban* a quinze aout (augusztus tizenöt) szavak eltorzult alakja – délvidéki meleg időt jelent. A három másik, mint már mondottuk, kevésbé félénk lány, mélyen kivágott ruhaderékban járt, ami nyáron, virágos kalappal, nagyon kecses és ingerlő viselet; de a szőke Fantine sejtelmesen áttetsző canezou-ja, azzal, amit elrejtett azzal, amit elárult, a merész öltözékekkel szemben az illem kihívó leleményének hatott, és a híres szerelmi törvényszék, amelyen valaha a tengerzöld szemű cette-i vikomtné elnökölt, a kacérság díját talán éppen ennek a kabátkának ítélte volna oda, amely pedig a szemérmesség díjára pályázott. A gyermeki ártatlanság tud ám néha nagyon ravasz is lenni.
Viruló arc, finom arcél, sötétkék szempár, sűrű pillák, ívelt kis lábfej, csodálatos idomú csukló és boka, hófehér bőr, amelyen itt-ott áttetszett az azúrkék erezet, gyermekien üde homlok, izmos júnói nyak, erős és hajlékony nyakszirt, Coustou* mintázófájára méltó állak, köztük a muszlinkelmén átlátszó, elbűvölő árkocskával, ábrándos vidámság, igéző domborulatok – ez volt Fantine. Aki látta, a ruhakelmék alatt szobrot, a szoborban lelket kellett hogy sejtsen.
Szép volt Fantine, szinte tudtán kívül szép. A szépség titkokat értő, álomlátó papjai, akik oly kevesen vannak és hallgatagon mindent a tökéletességhez mérnek, az ókor szent eufóniáját* pillantották volna meg, ahogy keresztülcsillant a kis munkáslány párizsias báján. Ebben az árnyékból jött lányban volt valami a nemes fajta tüzéből. Szépsége két forrásból eredt: a stílusból és a ritmusból. A stílusban formát ölt az eszmény; mozgása pedig a ritmus.
Mondottuk már, hogy Fantine maga volt az öröm; de a megtestesült szemérem is volt egyszersmind.
Annak, aki őt figyelmesen tanulmányozta, föltűnhetett, hogy az ifjúság, a tavasz, a szerelmeskedés mámorán is leküzdhetetlen érvényre jutott természetének tartózkodó szerénysége. Egy kissé mindig ámuldozott. Ez az ártatlan ámulat az, ami Psychét* megkülönbözteti Venustól. Hosszú, vékony, fehér ujjaival Fantine vesztaszűzre emlékeztetett, aki aranytűvel kotorja félre a szent tűz hamuját. Jóllehet Tholomyés-től, amint majd nagyon is látható lesz, semmit sem tagadott meg, arca, mikor szendergett, felségesen szűzies volt: némelykor hirtelen valami komoly, majdnem szigorú méltóság szállta meg, és képzelni sem lehet különösebbet és izgatóbbat annál a látványnál, ahogy egyszer csak eltűnt róla a vidámság és önfeledt jókedvét minden átmenet nélkül merengés váltotta fel. Ez a váratlan elkomolyodás olykor egy gőgös istennő megvető szigorává élesedett. Homloka, orra és álla a vonalak olyan egyensúlyozottságát mutatta, ami egészen más, mint az arányok egyensúlya, s az arc harmonikus szépségét eredményezi; az orr és a felső ajk közt, azon az annyira jellegzetes helyen, alig észrevehetően ott volt az a bájos redő, a szűzi tisztaság titokzatos jegye, amely Rőtszakállú Frigyest* szerelemre lobbantotta az Ikoniumban* kiásott Diana-szobor iránt.
Bűn a szerelem? Ám legyen. Fantine a bűn fölött lebegő ártatlanság volt.

IV

Tholomyés széles jókedvében spanyol dalra zendít

Ez a nap elejétől végig egyetlen hajnal volt. Szinte kacagott az egész természet, mint egy vakációzó diák. Saint-Cloud virágágyai balzsamot leheltek; a Szajnáról áradó fuvalom gyöngéden libegtette a lombokat; a fák mintha karjaikat lengették volna a szélben; a méhek sarcolták a virágkelyheket; a cickóró, a lóhere és a vadzab közt rajokban röpködtek a pillangók; a francia király fenséges parkjában egy sereg csavargó tanyázott: a madarak.
A négy vidám pár, beleolvadva a napfénybe, a mezőbe, a virágok és fák közé, sugárzott.
És ebben a paradicsomi közösségben a lányok csevegtek, daloltak, futkároztak, pillangót kergettek, pitypangot tépdestek, rózsaszín, áttört harisnyájuk átnedvesedett a magas fűben, frissek, bolondosak voltak, mert nem is nagyon ellenkeztek, amikor innen is, onnan is kaptak egy-egy futó csókot, kivéve Fantine-t, aki tétován merengő, vadóc ellenállásba zárkózott, mert őszintén szerelmes volt.
– Te mindig olyan fura vagy – mondta neki Favourite.
Ezek az igazi örömök. Az ilyen boldog párok gondtalan sétája titkos hívójel az életbe és a természetbe, és mindenből cirógatást és fényt varázsol elő. Volt egyszer egy tündér, aki az erdőt és mezőt egyenest a szerelmeseknek rendelte. Innen a szerelmesek örökös iskolakerülő bujdoklása a szabadban, ami mindaddig nem szűnik meg, amíg csak a világon szerelmesek és búvóhelyek lesznek. Ezért kedvelik a tavaszt a gondolkodók is. A patrícius és a vándorköszörűs, a herceg és a paraszt, vagy ahogy régente mondták, az udvari és a városi ember, mind ennek a tündérnek alattvalója. Az emberek kacagva keresik egymást, a levegőben dicsfény ragyog, micsoda átszellemülés a szerelem! A közjegyzősegéd is megistenül. Apró sikolyok, kergetőzés a réten, futtában ölelkezés, dallamnak hangzó beszédzagyvalék, az imádat megcsendülése egy-egy kurta szóban, szájból szájba csippentett cseresznyeszemek – csupa lobogás, csupa égi megdicsőülés. A szép lányok olvadozva tékozolják önmagukat. Azt hinnéd, soha véget nem ér ez a mámor. Bölcselők, költők, művészek nézik ezt az édes önkívületet, és nem tudják, mit kezdjenek vele, oly káprázatos. "Indulás Cytherébe!*" – kiált fel Watteau*. Lancret*, a kisemberek festője, gyönyörködik a nekiszabadult nyárspolgárokban. Diderot keblére öleli a szeretkezőket. D'Urfé* pedig druidákkal együtt szerepelteti őket.
Reggeli után a négy pár fölkerekedett, hogy az úgynevezett királyi virágoskertben megtekintsen egy Indiából újonnan érkezett dísznövényt – a neve hamarjában nem jut eszembe –, amely akkoriban egész Párizst Saint-Cloud-ba csődítette. Furcsa és tetszetős, magas növésű cserje volt, számtalan drótvékonyságú, bolyhos, leveletlen ágán ezernyi fehér rózsácska sűrűsödött, mintha a cserjének parókája lenne. Mindig egész csapat bámuló állta körül.
Miután megnézték a cserjét, Tholomyés fölkiáltott: Menjünk szamárháton. Megalkudtak a szamaras-gazdával, aztán Vanves és Issy érintésével hazakocogtak. Issyben kalandjuk volt. A park, amely azelőtt a nemzeti vagyonhoz tartozott, ekkoriban pedig Bourguin hadiszállító tulajdona lett, véletlenül nyitva volt. Bementek a rácskapun, fölkeresték barlangjában a bábu-remetét, kitapasztalták a rejtelmes kis fényhatásokat a híres tükörteremben, ebbe a buja kelepcében, amely méltó volt, hogy egy milliomos szatír vagy egy Priaposszá* varázsolt Turcaret* kéjtanyája legyen. Jó erősen meghimbálták a nagy függőhálót, amely a Bernis abbé* magasztalta két gesztenyefára volt erősítve. Miközben nagyokat kacagva sorra meghintáztatták a lányokat, hogy csakúgy röpködtek a szoknyák, amiben Greuze-nek* ugyancsak kedve telt volna, a toulouse-i Tholomyés, aki egy kissé spanyol volt, hiszen Toulouse* közeli rokona Tolosának, elénekelt egy régi, mélabús dallamú gallegát* amely alkalmasint valamilyen, két fa közt egy szál kötélen lengő szép lány ihletésére született:

Soy de Badajoz
Ámor me llama.
Toda mi alma
Es in mi ojos
Porque ensanas
A tuspiernas*

Csak Fantine nem engedte, hogy meghintáztassák.
– Nem szeretem, ha valaki ennyire kényeskedik – zsörtölődött meglehetős bosszúsan Favourite.
Szamaragolás után új szórakozás következett. Hajón keltek át a Szajnán és Passyból gyalog mentek az Étoile-sorompóig. Emlékszünk, öt óra óta állandóan talpon voltak. De sebaj!
– Vasárnap nincs elfáradás – mondta Favourite –, vasárnap a fáradtság is pihenőt tart. – Három óra tájban a négy pár szinte már túl boldogan, lefelé gurult a hullámvasúton, azon a különös építményen, amely akkoriban a Beaujon-domb tetején* állt, s amelynek kígyózó útja jól látszott a Champs-Élysées fái fölött.
Favourite időnként fölkiáltott:
– És a meglepetés? Mi lesz a meglepetéssel?
– Türelem – felelte Tholomyés.

V

A Bombarda-kocsmában

Miután kiélvezték a hullámvasutat, az ebédre gondoltak. A sugárzó nyolcas társaság, végül is kissé kifáradva, a Bombarda-kocsmába vetődött, abba a fiók-étterembe, amelyet a Champs-Élysées-en nyitott Bombarda, a híres vendéglős, akinek cégtáblája abban az időben a Rivoli utcán, a Delorme köz táján díszlett.
Nagy, de csúf szoba, alkóvval, amelyben ágy is volt (az étterem vasárnapi zsúfoltsága miatt ezzel a zuggal kellett beérniük), két ablak, melyeken át a szilvasoron túl a vízpartra és a folyóra nyílt kilátás; gyönyörű augusztusi napfény, amely beragyogta az ablakokat; két asztal, az egyiken virágcsokrok pompázó garmadája, közte férfi és női kalapok; a másik mellett tányérok, tálak, poharak és palackok szívderítő egyvelege körül, a négy pár; söröskancsók és borosüvegek; kevés rend az asztalon, némi rendetlenség az asztal alatt:

Asztal alatt a lábak
Csoszogtak rémesen s egymásba kalimpáltak*

– mondja Moliére.
Itt tartott délután fél ötkor a pásztorjáték, amely hajnali ötkor kezdődött el. A nap lemenőben volt, az étvágy kielégült.
A napsütötte, embersűrűs Champs-Élysées csupa fény és por volt, a két dolog, ami a dicsőséget teszi. Marly márványlovai* aranyos felhőkben nyerítve ágaskodtak. Kocsik robogtak föl és alá. A Neuilly sugárúton egy század délceg testőr közeledett, elöl trombitással. A Tuileriák kupoláján a leáldozó naptól rózsaszínűre festve lengett a fehér lobogó. A Concorde tér, melyet akkor újra XV. Lajosról nevezitek el, elégedett sétálóktól hemzsegett. Sokan ezüstliliomot viseltek fehér moarészalagon, amely 1817-ben még nem tűnt el teljesen a gomblyukakból. Itt-ott körbe álltak a járókelők és tapssal kísérték egy csapat kislány nótázását. Egy akkoriban népszerű bourbonista táncdalt énekeltek, amely a száznapos uralmat ócsárolta, s ez volt a refrénje:

Adjátok vissza jó atyánkat,
Hadd térjen vissza Gentből.*

Ünneplőruhás külvárosiak – elvétve olyanok is, akik liliomjelvényt viseltek, mint a polgárok – a nagy négyszögben és a Marigny-négyszögben szétszóródva karikákat dobáltak vagy a körhinták falovain keringtek. Mások iszogattak: néhány nyomdászinas papírzacskót nyomott a fejébe, csak úgy harsogott a kacajuk. Mindenki sugárzott. A vitathatatlan béke és a teljes royalista biztonság ideje volt; az a korszak, amikor Anglés rendőrfőnök Párizs külvárosából a királynak szóló szigorúan bizalmas jelentését e szavakkal fejezte be: "Mindent egybevetve, Felség, az emberektől nincs mit tartani. Gondtalalanok és semmivel sem törődök, mint a macskák. A vidéki alsóbb néposztály izgága, a párizsi nem az. Csupa kistermetű ember. Kettőt kellene egymás hegyébe állítani, hogy felérjenek eggyel Felséged gránátosai közül. A fővárosi csőcseléktől egyáltalán nem kell félni. Figyelemreméltó, hogy a lakosság átlagos magassága az utolsó ötven évben még csökkent is; a külvárosiak ma általában alacsonyabbak, mint a forradalom előtt. Csöppet sem veszélyesek. Egészben véve jámbor csürhe."
A rendőrfőnökök el sem tudják képzelni, hogy a macska oroszlánná változhat; holott lehetséges, és épp ez a csodálatos Párizs népében.
Egyébként a macskának, amelyet Anglés gróf annyira lefitymált, az ókori köztársaságokban nagy volt a becsülete; a szabadság jelképét látták benne, és Korinthus* főterén, a pireusi* szárnyatlan Minerva párdarabjaként egy macska óriás bronzszobra állt. A Restauráció naiv rendőrsége túlságosan "rózsás színben"" látta Párizs népét. Korántsem olyan "jámbor csürhe" az, mint hiszik. A párizsi az a franciák közt, ami az athéni a görögök közt; nincs nála jobb alvó, nincs léhább és restebb, nincs látszólag feledékenyebb; de ez ne tévesszen meg senkit, akármennyire hajlamos mindenféle nemtörődömségre, ha üt az óra, mindenfajta nekidühödésre bámulatosan kész. Adj lándzsát a kezébe, megcsinálja augusztus tizedikét,* adj neki puskát, az eredmény Austerlitz. Támaszpontja Napóleonnak, erőforrása Dantonnak. A hazát kell szolgálni: katonának áll; a szabadságot: föltépi a kövezetét. Vigyázzatok! Haragtól felborzolt haja eposzi lobogás; zubbonya katonaköpennyé változik. Kész veszedelem. Holmi Grenéta utcából* caudiumi igát* alakít. Ha üt az óra, ez a külvárosi lakos nagyra nő, ez a kis ember talpra szökik, szeme ijesztő lángokat szór, lehelete viharrá vadul, vézna, beesett melléből olyan szél süvít elő, hogy az Alpeseket is megrengeti. A párizsi külvárosok népének köszönhető, hogy a forradalom, fegyverre kelve, meghódította Európát. Akkor örül, ha dalolhat. Figyeld a dalát és meglátod, mi telik ki belőle. Amíg csak a Carmagnole a refrén, csak XVI. Lajost söpri el; énekeltesd vele a Marseillaise-t: fölszabadítja a világot.
Miután ezt a megjegyzést fűztük Anglés jelentéséhez, térjünk vissza a négy párhoz. Az ebéd, mint láttuk, vége felé járt.

VI

Fejezet, amelyben a szereplők imádják egymás!

Ebédközi társalgást éppoly nehéz lerögzíteni, mint a szerelmesek beszélgetését; szálló felhő az egyik, a másik füstgomoly.
Favourite és Dahlia dudorászott, Tholomyés ivott, Zéphine kacagott, Fantine mosolygott, Listolier egy Saint-Cloud-ba vásárolt trombitát recsegtetett. Favourite gyöngéd pillantást vetett Blachevelle-re és így szólt:
– Blachevelle, imádlak.
Blachevelle kérdéssel válaszolt:
– Mit tennél, Favourite, ha többé nem szeretnélek?
– Én? – fortyant föl Favourite. – Ilyet még tréfából se mondj! Ha nem szeretnél többé, utánad szaladnék, nyakon csípnélek, kikaparnám a szemed, vízbe dobnálak, becsukatnálak.
Blachevelle a hiúságában legyezgetett férfi kéjes önteltségével mosolygott. Favourite folytatta:
– Igen, rendőrt hívnék! Nem volnék rest, nem bizony! Csirkefogó!
Blachevelle elragadtatva hátradőlt székében és kevélyen lehunyta a szemét.
Dahlia, miközben evett, az általános zsivajban odasúgta Favourite-nak:
– Olyan nagyon imádod azt a te Blachevelle-edet?
– Utálom! – felelte Favourite ugyanazon a hangon s újból kezébe fogta a villát. – Fösvény kutya. Azt a kicsit szeretem, aki a velem szemközti házban lakik. Nagyon csinos fiú, ismered? Látszik rajta, hogy színészféle. Nagyon szeretem a színészeket. Mihelyt hazajön, az anyja rákezdi: "Jóságos Isten! Vége a nyugalmamnak. Már megint ordítozni fog. Édes fiam, megrepeszted a fülem!" Mert a fiú rögtön felmegy a padlásra, a patkányok közé, holmi sötét zugolyba, amilyen magasra csak tud, és énekel és szaval, tudom is én, mit? De hozzám is elhallatszik! Már húsz sou-t keres napjában egy ügyvédnél periratok másolásával. Az apja kántor volt a Saint-Jacques-du-Haut-Pas templomban. Nagyon helyes fiatalember! Engem annyira imád, hogy amikor egyszer látott, amint rétestésztát nyújtottam, fölkiáltott hozzám: "Nagysád," süssön fánkot a kesztyűiből, én megeszem." Csak a színészek tudnak ilyen szépeket mondani. Nagyon helyes ember. Már ott tartok, hogy belehabarodom a fiúba. Mindegy, Blachevelle-nek mégiscsak azt mondom, hogy őt szeretem. Mit szólsz hozzá, hogy tudok hazudni!
Favourite elhallgatott, kisvártatva folytatta:
– Dahlia, olyan bús vagyok. Egész nyáron esett, örökké dühöng a szél, borzolja az idegeimet. Blachevelle rémesen fukar, a piacon cukorborsót is alig kapni, az ember nem tudja, mit egyen, spleenem van, ahogy az angolok mondják, a vaj méregdrága! Meg aztán tudod, borzasztó, olyan helyen eszünk, ahol ágy is van, ettől megutálom az életet.

VII

Tholomyés bölcselkedik

Ezalatt néhányan énekeltek, a többiek zsivajogtak, mindenki egyszerre beszélt, az ember a saját szavát se hallotta. Tholomyés jónak látta közbelépni.
– Ne beszéljünk összevissza, és ne olyan sebesen – kiáltott fel. – Gondoljuk meg, mit mondunk, ha kápráztatni akarunk. Túl sok rögtönzés butítóan kimeríti az elmét. Ömlő sörnek nincs habja. Ne siessünk, uraim. Ügyeljünk a méltóságra a lakmározásban is; együnk megfontoltan. Festina lente, mondja a latin: lassan járj, tovább érsz. Senki se sürget. Nézzétek a tavaszt; ha nagyon siet, kiég, azaz hogy megcsípi a fagy. A túlzott sietség elpusztítja a barackfákat. A túlzott sietség megöli a jó ebédek kellemét és örömét. Csak semmi túlbuzgalom,* uraim! Grimod de la Reyniére* ebben egy nézeten van Talleyrand-nal.
Tompa lázongás morajlott a társaságban.
– Hagyj békén bennünket, Tholomyés – mondta Blachevelle.
– Le a zsarnokkal! – szólt Fameuil.
– Bombarda, bomba, bamba! – kiáltott Listolier.
– Elvégre vasárnap van – szólalt meg ismét Fameuil.
– Szinjózanok vagyunk – tódította Listolier.
– Tholomyés – mondta Blachevelle –, bámuld a nyugalmamat.
– Sámuel, én téged bámuel! – vágta rá Tholomyés.
Ez a gyengécske szójáték olyan hatást tett, mint mikor a pocsolyába követ dobnak. Az összes békák elhallgattak.
– Barátaim – szólalt fel Tholomyés, mint aki újból magához ragadta a hatalmat –, térjetek magatokhoz. Nem kell hogy túlságos álmélkodás fogadja ezt az égből hullott szócsavarintást. Nem minden érdemel lelkesedést és tiszteletet, ami így hull alá. A szójáték a szárnyaló szellem ürüléke. Lepottyan valahová, s a szellem, miután megkönnyebbült egy ostobaságtól, tovaszáll a kéklő messzeségbe. Egy fehér folt, amely szétmállik a sziklán, a saskeselyűt nem gátolhatja röptében. Eszem ágában sincs becsmérelni a szójátékot! Érdeme szerint becsüli, de nem jobban. Akik a legfenségesebbek, legmagasztosabbak, legbájosabbak voltak az emberiségben, sőt talán túl az emberiségen, mind csináltak szójátékot.* Jézus Krisztus szójátékot faragott Szent Péterre, Mózes Izsákra, Aischylos Polyneikesre, Kleopátra Ocvianusra. És ne feledjük. Kleopátra szójátéka közvetlenül megelőzte az actiumi csatát*, s hogy nélküle senki sem emlékezne Toryné városára, amelynek görög neve annyit jelent, mint merőkanál. Miután mindebben megegyeztünk, visszatérünk intelmemhez. Ismétlem, testvéreim, csak semmi sietség, semmi hanbabandázás, semmi túlbuzgóság, még a tréfában, a mulatozásban is mérsékletet ajánlok. Hallgassatok rám, én okos vagyok, mint Amphiarius*, és kopasz, mint Caesar. Módjával adjunk fel rébuszokat is. Est modus in rebus* Még az ebédelésben is van határ. Önök, hölgyeim, szeretik az almáslepényt, ne éljenek vissza vele. A lepényevésben is kell érvényesülni a józan észnek és a jó ízlésnek. A falánkság megbosszulja magát a falánkon. Gula megbünteti Gulaxot. A gyomorfájást arra rendelte az Úristen, hogy móresre tanítsa a gyomrot. És jegyezzük meg, minden szenvedélyünknek, a szerelemnek is van gyomra, amit nem szabad megterhelni. Minden dologban fontos, hogy idejében le tudjuk írni ezt a szót: finis, hogy türtőztetni tudjuk magunkat, amikor sürget a szükség, hogy fékezni tudjuk az étvágyunkat, lefülelni és bilincsbe verni képzeletünket. Bölcs az, aki ért hozzá, hogy kellő pillanatban maga vonuljon be az áristomba. Legyetek hozzám némi bizalommal. Abból, hogy vizsgáim tanúsága szerint értek valamit a joghoz, hogy tudom, mi a különbség folyamatba tett és függőben levő per közt, hogy latin nyelvű értekezést írtam arról, milyen volt Rómában a kínvallatás Munatius Demens quaestorsága alatt (mert állítólag doktorrá fognak avatni, ha igaz), mindebből nem okvetlenül következik, hogy hülye vagyok. Ajánlom, legyetek mértéktartóbbak a vágyaitokban. Ne legyen Félix Tholomyés a nevem, ha nincs igazam. Boldog, aki, ha ütött az óra, hősi elszánással le tud mondani, mint Sulla* vagy Origenes.*
Favourite feszült figyelemmel hallgatta.
– Félix! – mondta. – Milyen szép szó! Szeretem ezt a nevet. Latinul van és annyit tesz, mint Bódog.
Tholomyés tovább fűzte a szót.
– Quirites, gentlemens, caballeros,* barátaim! Akartok megszabadulni mindenféle ösztökéléstől, kiszállni a nászi ágyból, dacolni a szerelemmel? Semmi sem egyszerűbb. Itt a recept: limonádé, tornászás, fárasztó testi munka, favágás, kevés alvás, sok virrasztás, nátronos italok, növényi főzetek, napraforgóolaj, hozzá szigorú diéta, koplalás, hideg fürdők, gyógyfüves és ólomvizes borogatások. Saturnus-oldat* és oxycratbalzsam.*
– Akkor már inkább egy nőt – mondta Listolier.
– Nőt! – felelt rá Tholomyés. – Óvakodjunk a nőktől. Jaj annak, aki kiszolgáltatja magát a változékony női szívnek! A nő álnok és alattomos. Kenyéririgységből utálja a kígyót. A kígyó neki az, ami a kereskedőnek a versenytársa.
– Tholomyés – kiáltott Blachevelle –, te részeg vagy!
– No persze! – mondta Tholomyés.
– Akkor légy jókedvű – szólt ismét Blachevelle.
– Nem bánom! – hagyta rá Tholomyés.
Azzal teletöltötte poharát és felállt.
– Dicsőség a bornak! Nunc te, Bacche, canam!* Bocsánat, kisasszonyok, ez spanyolul van. Ahány nép, annyiféle hordó, szenyórák, íme a bizonyíték. A kasztíliai arroba tizenhat literes, az alicantei cantaro-ba tizenkét liter fér, a Kanári-szigeten használatos almudá-ba huszonöt, a baleári cuartin-ba huszonhat, a Péter cár hordójába harminc. Éljen a cár, aki nagy volt, és a hordója, amely még nagyobb. Hölgyeim, adok egy baráti tanácsot: tévesszék össze, ha kedvük tartja, a szomszédaikat. A szerelemnek sajátossága, hogy téved. A szerelmeskedés nem arra való, hogy meghunyászkodjon és elbutuljon, mint egy angol szolgáló, akinek retkes a térde a sok padlósúrolástól. Nem erre való az édes szerelem, hanem a vidám tévelygésre. Azt mondják: tévedni emberi dolog. Én azt mondom: tévedni szerelmes dolog. Hölgyeim, én mindannyiukat bálványozom. Ó, Zéphine, ó, Joséphine, gyűröttnél gyűröttebb ábrázat, bájos lennél, ha nem volnál ferde. Olyan vagy, mintha bájos arcodra tévedésből ráültek volna. Hogy Favourite-ról beszéljek, ó, nimfák, ó múzsák! Egy napon Blachevelle, a Guérin-Boisseau utca csatornáján átlábalva, meglátott egy fiatal lányt, amint feszes fehér harisnyás lábát mutogatta. Tetszett neki ez az előjáték, Blachevelle szerelemre lobbant. Akibe beleszeretett, Favourite volt. Ó, Favourite, ajkaid ión szabásúak. Volt egy görög festő. Euphorion,* akit az ajkak festőjének neveztek el. Ez a görög az egyetlen, aki méltó lett volna, hogy a szádat megfesse. Mondok valamit! Előtted nem volt teremtett nő, aki érdemes erre a névre. Te születtél arra, hogy elnyerd az almát, mint Venus, vagy megedd, mint Éva. Veled kezdődik a szépség. Évát mondtam? Te teremtetted őt. Megillet a szabadalomlevél, hogy föltaláltad a csinos nő eszményét. Ó, Favourite, abbahagyom a tegezést, mert a költészetről áttérek a prózára. Hölgyem, ön az imént a nevem említette. Ez meghatott. De bárkik vagyunk, ne bízzunk a nevekben. A név csalóka. Nekem Félix a nevem, és nem vagyok boldog. A szavak hazudnak. Ne fogadjuk el vakon a jelentésüket! Bolond, aki Parádról akar hozatni parafát és Keszthelyről kesztyűt. Miss Dahlia, én a helyében inkább Rózsának hívatnám magam. A virág legyen illatos, a nő eszes. Fantine-ról nem beszélek, ő ábrándos, merengő, álmatag, érzékeny; fantom, aki kecses nimfa és szemérmes apáca képében éli grizett-életét, de illúziókba menekül, dalol, imádkozik és a kéklő űrbe bámul, nemigen tudja, mit lát és mit tesz, és szemét égnek emelve bolyong egy kertben, ahol több a madár, mint amennyi valóban létezik! Ó. Fantine, tudd meg: én, Tholomyés, csak illúzió vagyok; de hiába, nem ért meg az álmok szőke lánya! Egyébként ő maga az üdeség, szelídség, ifjúság, nyájas hajnalpirkadás. Ó, Fantine, aki megérdemelnéd, hogy százszorszépnek vagy gyöngyszemnek hívjanak, a legtündöklőbb igazgyöngy vagy. Hölgyeim, most még egy tanácsot: ne menjenek férjhez; a házasság olyan, mint az oltás: olykor sikerül, máskor nem; kerüljék a kockázatot. De mit is beszélek? Hiába vesztegetem a szót. A lányokat nem lehet kigyógyítani a férjhezmenési nyavalyából. És akármit mondunk mi okosok, a varró- és csipkeverő lányokat ez nem tartja vissza, hogy gyémántokban dúskáló férjről ne álmodozzanak. Ám legyen, de jegyezzék meg, szépségeim, önök túl sok cukrot esznek. Rosszul teszik, hölgyeim, hogy folyton édességet majszolnak. Ó, rágcsáló női nem, szép fogaid imádják a cukrot. Márpedig, figyeljenek jól, a cukor is, a só is szárító hatású kristály. A cukor minden sónál jobban szárít. Az ereken át kiszívja a vér nedvtartalmát, innét a vér alvadása, majd rögösödése, ez okozza a gümőket a tüdőben, ez pedig halálos baj. Ezért van, hogy a cukorbaj határos a tüdővésszel. Ne szopogassunk hát cukrot, ha életben akarunk maradni! És most a férfiakhoz szólok. Uraim, legyenek hódítók. Rabolják el lelkifurdalás nélkül egymás szeretőit. Csereberéljenek! Szerelemben nincs barátság. Ahol egy csinos nő van, kész a hadiállapot. Nincs kegyelem, harc a végletekig! Minden szép nő casus belli* egy szép nő kihívja a határsértést. A történelem minden híres hadjárata szoknyahistóriából keletkezett. A férfi jogot formál a nőre. Romulus elrabolta a szabin nőket. Hódító Vilmos* a szász asszonyokat, Caesar a római lányokat. A férfi, akinek nincs kedvese, saskeselyű módjára kering mások szeretői fölött; és jómagam minden pályavesztett szerencsétlennek azt a nagyszerű szózatot kiáltom oda, amelyet Bonaparte az itáliai hadsereghez intézett: "Katonák, nincsen semmitek; az ellenségnek mindene van!" – Tholomyés elhallgatott.
– Fújd ki magad, Tholomyés – szólt Blachevelle.
Nyomban elkezdett óbégatni, Listolier és Fameuil kíséretével, egyet azokból a bohémdalokból, amelyeknek kapásból szerzett szövege – akár agyonrímelt, akár rímtelen – értelem nélkül való, mint a faágak hajladozása, vagy a szél zúgása, s amelyek pipaszó mellett születnek és a pipafüsttel szállnak el. Tholomyés szónoklatára a víg társaság ezzel a dalocskával felelt:

Agyalágyult páterek
Sok pénzt bíztak egy zsiványra.
Hogy Clermont-Tonnerre uram
Pápa legyen Szent Ivánra ;
De mert Clermont-Tonnerre nem pap,
Pápai tiarát nem kap,
S pénzüket sírván-ríván,
Visszahozza a zsiván'.*

*Révay József fordítása

Ez a zengemény nem volt alkalmas arra, hogy lecsillapítsa Tholomyés rögtönző kedvét. Kiitta poharát, újra töltött magának és tovább beszélt:
– Le a bölcsességgel! Felejtsetek el mindent, amit mondtam. Ne legyünk se szégyenlősök, se erénycsőszök, se elmehősök. Emelem poharamat a vígságra; legyünk vígak! Egészítsük ki jogi tanulmányainkat bolondozással és lakmározással. Vigyázzunk, hogy a digeszták* ne rontsák el az emésztésünket. Justinianust* párosítsuk a dőzsöléssel! Az élvezetet az elmélyedéssel! Éljen a teremtett világ! A földgolyó egy nagy darab gyémánt! Boldog vagyok. A madarak csodálatosak. Micsoda ünnep mindenütt! A csalogány úgy énekel, mint Elleviou,* méghozzá ingyen. Légy üdvöz, szép nyár. Köszöntlek, Luxembourg-kert, s ti pásztori idillek a Madame utcában és az Observatoire-fasorban! Ó, ti ábrándos bakák, s ti kedves dadák, akik nemcsak vigyáztok a gyerekekre, hanem vígan szaporítjátok is őket. Ha nem lennének az Odéon* árkádjai, Amerika pampáira vágyódnám. Lelkem az őserdőkbe és a szavannákra szárnyal. Minden oly szép ott. Legyek zümmögnek a verőfényben. A nap kolibrit tüsszent. Csókolj meg. Fantine!
Tévedésből Favourite-ot csókolta meg.

VIII

Egy ló kiszenved

– Édonnál* jobba konyha, mint Bombardánál – mondta Zéphine.
– Én szívesebben étkezem Bombardánál – jelentette ki Blaehevelle.
– Itt nagyobb a fényűzés. Keletibb a kényelem. Nézzétek a földszinti termet. Minden fala csupa tükör.
– Én jobban szeretném, ha a tányéromon lenne tükörtojás – mondta
Favourite. Blaehevelle nem hagyta annyiban.
– Nézzétek a késeket. Bombardánál ezüstnyelű kések vannak. Édonnál csontnyelűek. Márpedig az ezüst becsesebb a csontnál.
– Kivéve, ha valakinek az állkapcsa van ezüstből – jegyezte meg Tholomyés.
Az Invalidusok kupolájára pillantott, amely jól látszott a Bombarda-kocsma ablakain át. Pillanatnyi csend lett.
– Tholomyés – kiáltott Fameuil –, az imént nagy vitáin volt Listolier-val.
– Vitatkozni jó – válaszolt Tholomyés –, veszekedni még jobb.
– Bölcseletről vitáztunk.
– Helyes.
– Melyiket tartod többre. Descartes-ot vagy Spinozát?
– Désaugiers-t* – mondta Tholomyés.
Miután így eldöntötte a kérdést, ivott, aztán folytatta:
– Nem bánom, hogy élek. Nincs vége mindennek a földön, amíg még lehet esztelenkedni. Hála érte a halhatatlan isteneknek. Hazudunk, de nevetünk. Állítunk egyet-mást, de mindjárt kételkedünk is benne. A szillogizmusból váratlan dolgok sülnek ki. Ez a gyönyörű. Akadnak még földi halandók, akik tudják, hogyan kell vígan nyitni-csukni a paradoxonok tréfadobozát. Tudják meg, hölgyeim, amit itt nyugodtan iszogatnak, madeira-bor, Coural das Freirasban termett, háromszáztizenhét öl magasságban a tenger színe fölött. Áhítattal igyák. Háromszáztizenhét öl! És Bombarda úr, a kitűnő vendéglős, ezt a háromszáztizenhét ölet négy frank ötvenért méri!
Fameuil megint közbeszólt:
– Tholomyés, a véleményed törvény. Ki a kedvenc íród?
– Ber…
– Quin?
– Nem. Choux.* – Tholomyés folytatta:
– Le a kalappal Bombarda előtt. Fölérne az elephantei Munophisszel, ha tudna keríteni nekem egy egyiptomi táncosnőt, vagy a chaironeai Thygelionnal, ha idehozna egy hetérát!* Mert, hölgyeim, Görögországban és Egyiptomban is voltak ám Bombardák. Tanú rá Apuleius.* Sajnos, mindig minden ugyanaz, soha semmi új. Semmi sincs a teremtésben, ami ne látott volna már napvilágot. Nil sub sole novum* mondja bölcs Salamon: amor omnibus idem* mondja Vergilius. És Carabine ugyanúgy hajókázik Carabinnel* Saint-Cloud-ba, ahogy Aspasia* elkísérte Perikiest a samosi* hajóhaddal. Még valamit. Tudják-e, hölgyeim, ki volt Aspasia? Noha oly korban élt, amikor a nőknek még nem volt lelkük, ő csupa lélek volt: rózsaszín és bíbor árnyalatú lélek, izzóbb a parázsnál, üdébb a hajnalnál. Benne a nő két véglete találkozott: az istennő és a prostituált. Sokrates plusz Lescaut.* Aspasia arra az esetre született, ha Prometheusnak* szajhára lett volna szüksége.
Tholomyés úgy nekilendült, hogy bajosan lehetett volna megállítani, ha ebben a percben egy ló el nem vágódik a folyóparton. A zuhanásra a kocsi is, a szónok is elakadt. Vén és sovány, gyepmester kötelére való Beauce vidéki kanca volt, jól megrakott nehéz szekeret húzott. Ahogy a Bombarda elé ért, a kimerült, elcsigázott gebe nem akart tovább menni. Csődület támadt. Alighogy a dühösen átkozódó kocsis kegyetlen ostorcsapás kíséretében kimondta a hagyomány szentesítette szót: dög! – a szegény pára összeesett, hogy többé föl se keljen. Tholomyés jókedvű hallgatóinak figyelme a járókelők zsivajára terelődött, Tholomyés pedig fölhasználta az alkalmat, hogy ezzel a mélabús strófával fejezze be szónoklatát:

Olyan világban élt, melyben talyiga s hintő
Egyre rendeltetett.
S gebe létére élt a gebe-sors szerint, ó,
Kutya egy életet!*

*Révay József fordítása

– Szegény ló – sóhajtott Fantine.
– No, tessék – kiáltott fel Dahlia –, mindjárt megsiratja a lovakat!
Hogy lehet valaki ilyen ostoba!
Ekkor Favourite összefonva karjait és fejét hátraszegve, eltökélten ránézett Tholomyés-ra, és így szólt:
– No és a meglepetés?
– Igaz ni. Itt az ideje – felelt Tholomyés. – Uraim, ütött az óra, hogy meglepjük a hölgyeket. Hölgyeim, várjanak ránk egy kis ideig.
– A dolog csókkal kezdődik – mondta Blachevelle.
– Homlokcsókkal – tette hozzá Tholomyés.
Mindegyikük nagy komolyan csókot nyomott kedvese homlokára.
Aztán ujjúkat szájukra téve, libasorban indultak az ajtó felé.
Favourite tapsolva nézte távozásukat.
– Máris nagyon mulatságos – mondta.
– Ne maradjanak el sokáig – suttogta Fantine. – Várunk.

IX

A mulatság vége

A lányok magukra maradva, kettesével az ablakba könyököltek, kihajoltak és szapora fecsegessél átbeszéltek egymáshoz.
Látták, amint a négy fiatalember kart karba öltve kilépett a Bombarda-kocsmából. Hátranéztek, nevetve fölintegettek a lányoknak, aztán eltűntek a poros forgatagban, amely vasárnaponként ellepi a Champs-Élysées-t.
– Ne maradjanak el sokáig! – kiáltott Fantine.
– Vajon mit hoznak nekünk? – tűnődött Zéphine.
– Biztosan valami szépet – mondta Dahlia.
– Én azt szeretném, ha aranyból lenne.
Figyelmüket csakhamar lekötötte a sürgés-forgás, amely a folyópartról a nagy fák ágai közt odalátszott és jól elszórakoztatta őket. A poggyász és a postakocsik indulásának szokott órája volt. Akkoriban minden déli és keleti postajárat a Champs-Élysées-n ment át. Legtöbbjük a part mentén haladt és a passyi sorompónál hagyta el a várost. Rövid időközökben egy-egy sárgára és feketére festett, roskadásig megrakott, csengős szerszámú, málnáktól, ládáktól és bőröndöktől idomtalan alakú, gyorsan tovatűnő, fejekkel zsúfolt nagy kocsi, mint valami mozgó kovácsműhely robogott át a tömegen, súlyos kerekeivel törve az utat, szikrákat csiholva a kövezetből, füstgomolyként szálló porfellegben, mintha fúriák hajszolnák. Ez a lárma nagyon tetszett a lányoknak. Favourite fölkiáltott:
– Micsoda csörömpölés! Mintha egy csomó vaslánc röpülne.
Egyszerre az egyik kocsi, amelyet a szilfák sűrűjén át csak homályosan lehetett látni, egy pillanatra megállt, aztán vágtatva tovább robogott. Ez meglepte Fantine-t.
– Különös! – mondta. – Azt hittem, a gyorskocsi sohase áll meg.
Favourite vállat vont.
– Furcsa ez a Fantine – mondta. – Kíváncsiságból elnéztem. A legegyszerűbb dolgokon is csodálkozik. Tegyük fel, hogy utas vagyok és azt mondom a kocsisnak: előremegyek, majd a parton szállok fel. A kocsis elhaladóban meglát, megáll, és én beszállok. Mindennapos eset. Te nem ismered az életet, drágám.
Így múlt el egy darab idő. Egyszerre Favourite olyan mozdulatot tett, mint mikor valaki felébred.
– No és a meglepetés? – kérdezte.
– Az ám – mondta Dahlia –, mi lesz a meglepetéssel?
– Nagyon soká maradnak! – sóhajtott Fantine.
Alighogy Fantine sóhaja elröppent, belépett az a pincér, aki az ebédjüket felszolgálta. Valami levélfélét tartott a kezében.
– Mi ez? – kérdezte Favourite.
– Az urak hagyták itt ezt az írást a hölgyek számára – felelte a pincér.
– Miért nem hozta be azonnal?
– Mert az urak azt parancsolták, hogy csak egy óra múlva adjam át.
Favourite kikapta a papirost a pincér kezéből. Csakugyan levél volt.
– Nini – mondta –, nincs megcímezve. De nézzétek csak, mi van ráírva:

EZ A MEGLEPETÉS

Gyorsan föltépte a pecsétet. Kibontotta a levelet és fölolvasta (ő tudott olvasni):

Kedveseink!

Tudjátok meg, hogy nekünk szüléink vannak. Ti nemigen ismeritek a "szülő" szó jelentését. Így nevezik a polgári törvénykönyv és a tisztességes gyermeki kapcsolat értelmében az apákat és anyákat. Mármost szüleink sóhajtozva vágyódnak utánunk, ezek a jó öregek hazahívnak bennünket, tékozló fiúkat, azt ígérik, hogy borjúkat vágatnak le tiszteletünkre. Mint jó erkölcsű gyermekek, engedelmeskedünk nekik. Mikor e sorokat olvassátok, öt tüzes ló röpít bennünket papáinkhoz és mamáinkhoz. Kereket oldunk, ahogy Bossuet mondja. Elutazunk, már útra keltünk. Lafitte karjai közt, Caillard* szárnyain száguldunk tova. A toulouse-i gyorskocsi kiragad minket az örvényből, az örvény ti vagytok, szép kicsikéink! Vágtatva, óránként három mérföldes sebességgel térünk vissza a társadalomba, ahol vár a kötelesség, a rend. A haza érdeke, hogy belőlünk is, mint mindenkiből, legyen valami, megyefőnök, családapa, mezőőr, államtanácsos. Gondoljatok ránk illő tisztelettel. Föláldozzuk magunkat. Sirassatok meg gyorsan és gondoskodjatok helyetteseinkről. Ha ez a levél a szíveteket tépi, tépjétek ti is össze. Ég veletek.
Majdnem két évig boldogítottunk benneteket. Ne nehezteljetek érte.

BLACHEVELLE
FAMEUIL
LISTOLIER
FÉLIX THOLOMYÉS
Ui. Az ebéd ki van fizetve.

A négy lány némán összenézett.
Favourite törte meg a csendet.
– No hát! – kiáltott tel. – Ez aztán jó tréfa!
– Nagyon fura tréfa – mondta Zéphine.
– Ez csak Blachevelle ötlete lehetett – szólalt meg ismét Favourite.
– Egészen magába gabalyított. Úgy vagyok vele, hogy mihelyt nem látom, szeretem.
– Nem – szólt Dahlia –, ezt Tholomyés eszelte ki. Rávall.
– Akkor hát vesszen Blachevelle és éljen Tholomyés! – kiáltott Dahlia és Zéphine.
És nagyot kacagtak.
Fantine velük kacagott.
Mikor egy óra múlva magára maradt a szobájában, sírva fakadt.
Mondottuk már, ez volt az első szerelme; úgy adta oda magát Tholomyés-nak, mint feleség a férjének. És a szegény leánynak gyermeke volt.

NEGYEDIK KÖNYV

BIZALOM NEM MINDIG OLTALOM

I

Két anya találkozik

Volt Párizs mellett Montfermeilben a század első negyedében egy kisebbfajta csapszék. Ma már nincs meg. Ennek a csapszéknek egy Thénardier nevű házaspár volt a tulajdonosa. A Boulanger sikátorban állt az épület. Az ajtó fölött deszkatábla volt a falra szegezve. A cégtábla festményén valami emberformájú alak a vállán vitt egy másik embert, akinek széles arany tábornoki vállrojtjai és nagy ezüst csillagai voltak; vörös foltok jelezték a vért, a kép többi része pedig füstbe borult táj volt és alkalmasint csatajelenetet ábrázolt. A kép alján ez a felírás volt olvasható: A waterlooi őrmesterhez.
A csapszék előtt vesztegelő kordé vagy szekér egészen mindennapos látvány. Mindazáltal az a kocsi, jobban mondva kocsironcs, mely 1818 egyik tavaszi estéjén A waterlooi őrmesterhez címzett csapszék előtt elállta az utat, bizonyára magára vonta volna egy arra vetődő festőművész figyelmét.
Előrésze volt egy olyan szekérnek, aminőket erdős vidékeken pallódeszkák és rönkök szállítására használnak. Tömör vastengelyből és az abba illesztett nehéz rúdból állt, két rengeteg nagy kerék tartotta. Zömök, nehézkes, idomtalan volt az egész, mint valami óriási ágyútalp. A kerékagyakat, az abroncsokat, a küllőket, a tengelyt és a rudat a sáros utak piszkos-sárga iszapréteggel vonták be, amilyen színűre a székesegyházak falait szeretik mázolni.
A farészek nem látszottak a sártól, a vaspántok a rozsdától. A tengely alatt függönyszerűen lógott egy vastag lánc, amely a rab Góliátra illett volna. Aki ezt a láncot látta, nem a gerendákra gondolt, amelyeknek szállítására szolgált, hanem arra, hogy masztodonokat és mammutokat lehetne vele szekér elé fogni; a fegyházra is emlékeztetett, de cyklopsi, emberfölötti fegyházra, s mintha valamilyen szörnyetegről oldották volna le. Homeros megkötözhette vele Polyphemost,* Shakespeare Calibant.*
Miért állt ott az a szekér-előrész? Először is, hogy elállja az utat, azután, hogy végképp megrozsdásodjon. A régi társadalmi rendnek számtalan intézménye hever így úton-útfélen, aminek ugyancsak nincs egyéb jogcíme arra, hogy ott legyen.
Középen a lánc leért majdnem egészen a földig, és ívhajlatán, mint valami kötélhintán, ezen az estén bájos ölelkezésben két kislány ült. Két és fél éves lehetett az egyik, a másik másfél éves, a nagyobbik átkarolva tartotta a kisebbiket. Ügyesen megcsomózott kendő óvta őket a leeséstől. Úgy látszik, egy anya megpillantotta a rettenetes láncot és azt mondta: Nini, ez jó játék lesz a gyermekeimnek!
A két gyermek csinosan, sőt választékosan kiöltöztetve, sugárzott a jókedvtől; olyanok voltak, mint két rózsaszál az ócskavas közt. Szemük csillogott, arcocskájukat mosoly derítette. Gesztenyeszín hajú az egyik, a másik sötétbarna. Angyalian ártatlan képükön csodálkozó elragadtatás. A közelben virágzó bokor illata úgy röppent az arra menők felé, mintha tőlük eredt volna. A másfél éves kislány a gyerekkor szűzi szemérmetlenségével mutatta csupasz haskóját. A boldogság fényében fürdő két bájos fejecske fölé és köré mint valami pinceboltozat ívelődött a rozsdától fekete, óriási szekér-előrész, merev hajlatainak és szögleteinek szinte ijesztő kuszáltságával. Pár lépéssel odább, a kocsma küszöbén guggolt anyjuk, egy különben kevéssé megnyerő, de most megható külsejű asszony, hosszú madzag segítségével hintáztatta két kicsinyét, féltő szemmel figyelte őket, hogy bajuk ne essen, azzal az állati és mennyei kifejezéssel, amely rávall az anyai ösztönre. A csúf láncszemek minden lendítésre élesen csörömpöltek, ami dühös ordításra emlékeztetett. A kislányok ujjongtak, a leáldozó nap részt vett örömükben, és semmi nem lehet kedvesebb, mint a véletlen e szeszélye, mely angyalkáknak való hintát csinált a titánok láncából.
Miközben kicsinyeit ringatta, az anya hamis hangon dudorászott egy akkoriban nagyon népszerű románcot:

Mennem kell, így szól a lovag…*

Az ének és leánykáinak figyelése annyira lefoglalta, hogy nem vette észre, mi történik az utcán.
Pedig alighogy belekezdett a románc első versszakába, valaki közeledett hozzá, és egyszerre hallotta, hogy közvetlen közelből egy hang így szólítja meg:
– Szép két gyermeke van, asszonyom.
Az anya folytatta a románcot:

Mennem kell, szőke Imogén…

– azután fölpillantott.
Pár lépésnyire egy nő állt előtte. Ennek is volt gyermeke, a karjaiban tartotta. Jókora batyut cipelt, amely eléggé nehéznek látszott.
Ritkán látni olyan édes kis jószágot, amilyen ennek a nőnek a leánykája volt. Két-három éves lehetett. Úgy ki volt cicomázva, hogy fölvehette volna a versenyt a másik két kislánnyal. Finom gyolcs kendő a nyakán, mellénykéjén szalagok, főkötőjén valenciennes-i csipkedísz. Szoknyácskája felcsúszott és szabadon hagyta fehér, kövérkés, kemény húsú combjait. Rózsás arca majd kicsattant az egészségtől. Orcái gömbölyded almák, az embernek szinte kedve támadt, hogy beleharapjon. Szeméről csak annyit, hogy nagy volt, és gyönyörű hosszú pillák árnyékolták. A kislány aludt.
Aludt azzal a tökéletes önfeledtséggel, ahogy az ilyen apróságok tudnak aludni. Az anyai kar a gyöngédség fészke; mélyen alszik benne a gyermek.
Az anya külseje bánatra és szegénységre vallott. Úgy volt öltözve, mint egy munkásnő, aki paraszti sorba készül visszavedleni. Fiatal volt. Hogy szép-e? Talán; de ebben az öltözékben nemigen látszott meg rajta. Sűrű, tömött haja lehetett, de csak egy szőke tincs szabadult ki a csúf fekete főkötő alól, mely szorosan meg volt kötve az álla alatt. Ha valakinek szép a foga, megmutatja a nevetés; de ő nem nevetett. Szemén meglátszott, hogy régóta nem volt könnytelen. Halvány volt, arckifejezése nagyon fáradt és kissé beteges. A karjában szendergő kislányt az olyan anya különös gyengédségével nézegette, aki maga szoptatta gyermekét. Derekát lomposan takarta egy szögletre hajtott nagy kék zsebkendő, olyasforma, amilyenbe a rokkantak szokták az orrukat fújni. Napbarnított kezét vörhenyes szeplők tarkázták, megkeményedett mutatóujján sűrűn feketéllettek a tűszúrások nyomai. Bolyhos barna posztóköpenyt, vászonszoknyát és ormótlan cipőt viselt. Fantine volt.
Fantine volt, de nehéz lett volna ráismerni. Ám ha figyelmesen nézte valaki, fölfedezhette régi szépségét. Jobb arcán fájdalmas redő húzódott, mely már-már a gúny jele volt. Régi öltözéke, az a szalagokkal díszített, légies muszlinruha, mely mintha vígságból, bohóságból és muzsikából lett volna szőve, csengőkkel teleaggatva és orgonaillattal meghintve, eltűnt, mint azok a szép hókristályok, amelyek a napfényben gyémántszemcsék gyanánt csillognak, aztán elolvadnak és feketén hagyják a csupasz faágakat.
Tíz hónap telt el a "jó tréfa" óta. Mi történt ez alatt a tíz hónap alatt? Könnyű elképzelni.
Az elhagyatottságra következett a szűkölködés. Fantine nyomban elveszítette szem elől Favourite-ot, Zéphine-t és Dahliát. A kötelék, amelyet a férfiak elszakítottak, a nők közt magától szétbomlott. Két hét múltán a lányok nagyot néztek volna, ha valaki azt találja mondani, hogy ők barátnők voltak; ez a barátság létjogát vesztette. Fantine magára maradt. Mióta gyermekének apja elhagyta – az ilyen szakítások, sajnos, véglegesek –, tökéletesen társtalan lett, s míg egyfelől leszokott a munkáséletről, másfelől már megkedvelte az élvezetet. Tholomyés oldalán odáig jutott, hogy lenézte szerény tanult mesterségét és elhanyagolta vevőkörét, amely el is veszett számára. Nem volt semmilyen keresete. Olvasni alig tudott, írni egyáltalán nem; gyerekkorában épp csak nevének leírására tanították meg. Egy nyilvános írnokkal íratott levelet Tholomyés-nak, aztán másodikat és harmadikat is. Egyikre sem kapott választ. Egyszer aztán meghallotta, amint a szomszédasszonyok gyermekére célozva így beszéltek egymás közt: "Ki veszi komolyan az effajta gyerekeket? Az ilyenekre csak vállat von az ember." Eszébe jutott Tholomyés, aki szintén csak vállat vont, mikor a gyermek született, és nem vette komolyan az ártatlan kis porontyot. Elkeseredetten gondolt arra az emberre. De mihez kezdjen? Nem tudta. Nem volt kihez fordulnia. Megtévedt, de tudjuk, hogy alaptermészete szemérmes és erkölcsös volt. Homályosan érezte, hogy az ínség küszöbén áll, és még mélyebbre való züllés fenyegeti. Bátorságra volt szüksége; bátorságra kapott és megkeményítette magát. Az a gondolata támadt, hogy hazamegy szülővárosába, Montreuil-sur-Merbe. Ott talán akad ismerőse, akitől munkát kaphat. Igen ám, de el kell lepleznie botlását. És tétován sejtette, hogy esetleg elsőnél is fájdalmasabb elszakadást kell elszenvednie. Sajgott a szíve, mégis elhatározta magát. Fantine-ban, mint látni fogjuk, volt valami szilaj élniakarás.
Már eddig is hősiesen lemondott a cifrálkodásról, vászonruhában járt, és minden selymét, finom kelméjét, szalagját, csipkéjét leánykájára pazarolta, egyetlen szent hiúságára, ami még megmaradt. Eladogatta mindenét, ebből összegyűlt kétszáz frank. Apró adósságainak kifizetése után már csak mintegy nyolcvan frankja maradt. Huszonkét éves korában, egy-szép tavaszi reggelen, gyermekével a hátán, elhagyta Párizst. Aki így látta, meg kellett hogy szánja őket. Ennek a nőnek semmi egyebe nem volt a világon, mint a gyermeke, ennek a gyermeknek semmi egyebe, mint az anyja. Fantine maga szoptatta kislányát. Ez megerőltette a mellét, kissé köhécselt.
Többé nem lesz alkalmunk Félix Tholomyés úrról beszélni. Érjük be annak elmondásával, hogy húsz évvel később, Lajos-Fülöp király alatt, testes, befolyásos és dúsgazdag vidéki úr volt, megfontolt választópolgár és szigorú esküdtbíró, de mindvégig mulatós cimbora maradt.
Fantine, miután időnként, hogy kissé pihenjen, az úgynevezett Párizs környéki postajárat kis kocsijain vitette magát mérföldenként három-négy sou költséggel, eljutott Montfermeilbe, a Boulanger sikátorba.
Ahogy a Thénardier-kocsma elé ért, az óriás hintán boldogan himbálózó két kislány látványa elkápráztatta és megállította.
Vannak varázslatok. Ilyen volt ennek az anyának a két leánykája.
Megindultan nézte őket. Ahol angyalok vannak, ott közel a mennyország. Fantine azt hitte, a gondviselés rejtelmes jeladását látja a kocsma fölött. Célnál vagy. A két kicsi szemmel láthatóan boldog volt. Nézte, csodálta őket és annyira elérzékenyült, hogy mikor az anyjuk két verssor közt lélegzetet vett, nem állhatta meg, hogy ne mondja azt, amit fentebb már idéztünk:
– Szép két gyermeke van, asszonyom.
A legzordabb embert is lefegyverzi, ha kicsinyeit dicsérik. Az anya fölpillantott, köszönetet intett és az ajtó melletti padon hellyel kínálta meg az idegen nőt, míg ő maga tovább is a küszöbön ült. Beszélgetni kezdtek.
– Thénardier-né a nevem – mondta a két kislány anyja. – A miénk ez a kocsma.
Aztán halkan tovább zümmögte a románcot:

Megvívni hősi harcokat
Szentföldre tartok én…

Ez a Thénardier-né vörös hajú, izmos, tagbaszakadt nő volt, afféle katonakézre való otromba némber. Amellett valami furcsa szenvelgő modor ragadt rá regényes olvasmányaiból. Mint mikor egy férfi pipeskedik. Agyonolvasott ócska regények tesznek ilyen hatást kocsmárosnék képzeletére és modorára. Mégis fiatal volt, alig harmincesztendős. Ha ez az asszony, aki most összekuporodva ült, egyenesen állt volna, magas termete és mozgó vásári kolosszusra emlékeztető behemót alakja talán megingatta volna bizalmában a messziről jött nőt, és akkor az események, melyeket elmondandók vagyunk, nem történtek volna meg. Lám, egy nő azzal, hogy ül, ahelyett, hogy állna, így eldönthet embersorsokat.
Az idegen asszony elbeszélte történetét, némi szépítésekkel.
Elmondta, hogy munkásnő, hogy férje meghalt, s mivel Párizsban nem kapott, most másutt keres munkát, a szülőföldjén. Aznap reggel indult el Párizsból, s mivel gyermekét is vinnie kellett, elfáradt, fölszállt hát a villemomble-i postakocsira, amellyel útközben találkozott. Villemomble-tól Montfermeilig gyalog tette meg az utat. Kis darabon a leányka is gyalogolt, de nem bírta sokáig, hiszen oly kicsike még. Így aztán fölvette, és karjaiban elaludt a drága csöppség.
Mikor itt tartott, szenvedélyesen megcsókolta kislányát, mire az fölébredt. Kinyitotta szemét – nagy kék szeme volt, mint az anyjának és nézett, nézett, hogy mit? Semmit és mindent, a kisgyerekek komoly, néha szigorú nézésével, ami az ő verőfényes ártatlanságuk titka, a mi szürkületbe hanyatló erényeink számára. Azt hinné az ember, hogy ők angyaloknak érzik magukat, rólunk pedig tudják, hogy emberek vagyunk. Aztán a gyermek arca mosolyra derült, és hiába tartotta vissza az anyja, a futkározni akaró kis teremtés fékezhetetlen virgoncságával lecsúszott a földre. Egyszerre meglátta a hintán ülő két kislányt, megállt és kidugta nyelvét csodálkozásában.
Thénardier-né leoldotta és lesegítette a hintáról lánykáit és azt mondta:
– Játsszatok hármasban.
Ily zsenge korban hamar kész a barátság, és egy perc múlva a két kis Thénardier lány az új pajtással együtt vájkált lyukakat a földbe, ami roppant nagy élvezet.
Az új pajtás nagyon vidor volt; az anya jóságát híven tükrözi a gyermek vidámsága. Fogott egy darabka fát, ásónak használta és nagy buzgón nekilátott, hogy megásson egy gödröt, egy légy számára.
A sírásó munkája is derűs, ha gyermek végzi.
A két nő folytatta a megkezdett beszélgetést.
– Hogy hívják a kicsikéjét?
– Cosette a neve.
Cosette, vagyis Euphrasie. A kislány neve Euphraise volt. De az anya az Euphraise-t Cosette-re változtatta, az anyák és a nép kedves, játékos ösztönével, amely Josepha helyett Pepitát, Francoise helyett Sillette-et mond. Az ilyenfajta származékszók fölforgatják és megzavarják az etimológusok egész tudományát. Ismertünk egy nagymamát, aki képes volt Theodorát Gnonra rövidíteni. – Hány éves?
– Három lesz.
– Akárcsak az én nagyobbik lánykám.
Ezalatt a három kislány megrettenve és mégis boldogan állt egymás mellett. Történt valami: egy hosszú giliszta mászott elő a földből. Féltek, de el is voltak ragadtatva.
Sugárzó homlokuk összeért. Mintha ugyanaz a fénykoszorú ragyogta volna be a három fejecskét.
– Lám, a gyerekek! – kiáltott fel Thénardier-né. – Egykettőre összeismerkednek. Akárki megesküdne, hogy ezek hárman testvérek.
Ez a szó volt a szikra, amelyre a másik anya alkalmasint várt.
Megragadta Thénardier-né kezét, merőn a szemébe nézett és így szólt:
– Magához venné a gyermekemet?
Thénardier-né meglepett mozdulatot tett, amely se igent, se nemet nem fejezett ki.
Cosette anyja folytatta:
– Lássa, nem vihetem magammal. A munka miatt nem tehetem.
Gyermekemmel sehol sem kapok munkát. Arra mifelénk az emberek olyan nevetségesek. A Jóisten vezetett ide, a maguk kocsmája elé. Amikor láttam, hogy az ön kicsinyei oly tiszták, csinosak, elégedettek, ez egészen fölkavart. Azt gondoltam: ez egy jó anya. Jól mondta, asszonyom: a gyermekeink testvérek lehetnének. És nemsokára visszajönnék az enyémért. Itt tartaná?
– Meg kell gondolni a dolgot – felelte Thénardier-né.
– Hat frankot fizetnék havonta.
Egy férfihang szólt ki a kocsma belsejéből:
– Hét frankon alul semmi esetre se. És hat hónapot előre kell kifizetni.
– Hatszor hét az negyvenkettő – szólt Thénardier-né.
– Megadom – mondta az anya.
– Azonfelül tizenöt frankot az első költségekre – tette hozzá a férfi.
– Összesen ötvenhét frank – mondta Thénardier-né. És miközben a számok röpködtek, tovább dudorászott;

Mennem kell, monda a lovag…

– Megadom – mondta az anya –, van nyolcvan frankom. Marad annyim, hogy hazajuthassak. Majd gyalog megyek. Otthon dolgozni fogok, s mihelyt keresek valamit, visszajövök a drágámért.
Újból megszólalt a férfihang:
– Van a kicsinek kelengyéje?
– Ez a férjem – jegyezte meg Thénardier-né.
– Persze hogy van az én szegény kincsemnek! Gondoltam, hogy a férje, asszonyom. Méghozzá, milyen kelengyéje! Csodaszép. Egy-egy tucat mindenből, és selyemruhái, akár egy úrikisasszonynak. Itt van a batyumban.
– Ide kell adnia – szólt megint bentről a férfihang.
– Meghiszem azt, hogy odaadom! – válaszolt az anya. – Szép is volna, ha meztelenül hagynám itt a kislányomat!
A gazda arca megjelent az ajtóban.
– Így rendben van – mondta.
Megegyeztek. Az anya a kocsmában töltötte az éjszakát. Lefizette a kialkudott összeget, átadta gyermekét, összekötözte cókmókját, amely a kislány holmija nélkül jóval könnyebb lett, és másnap reggel útnak indult. Úgy tervezte, hogy nemsokára visszatér. Az emberek nyugodtan készülnek ilyen utakra, pedig dúl bennük a kétségbeesés.
Thénardier-né egyik szomszédasszonya találkozott a távozó anyával, és amikor hazament, azt mondta:
– Láttam az imént egy asszonyt, úgy sírt az utcán, hogy kín volt hallgatni.
Mikor Cosette anyja elment, a kocsmáros így szólt feleségéhez:
– Így most kifizethetem a száztíz frankos váltómat, amely holnap esedékes. Éppen ez az ötven frank hiányzott. Tudod-e, már féltem, hogy jön a végrehajtó az óvatolással. Egészen jó egérfogót állítottál a két porontyoddal.
– Tudtomon kívül.

II

Vázlat kél gyanús alakról

A csapdába került egérke nem volt valami kiadós falat: de a macska a sovány egérnek is örül.
Kik is voltak Thénardier-ék?
Írjuk le őket most röviden. Később majd kiegészítjük a vázlatot.
A házaspár a felkapaszkodott alja nép és a lezüllött értelmiségiek keverékéből képződött korcs réteghez tartozott, amely az úgynevezett közép- és alsó osztály között áll és egyesíti magában az utóbbi hibáinak jó néhányát az előbbi csaknem valamennyi vétkével, de a munkás tüzes lendülete és a polgárember rendessége nélkül.
Törpe jellemek voltak, akik, ha gonosz indulat vesz erőt rajtuk, könnyen szörnyeteggé válnak. Az asszonyban egy vadállat, a férfiban egy hitvány gazember rejtőzött. Mindketten hajlamosak voltak a rosszra, s ez ocsmánysággá fajult bennük. Vannak ráktermészetű emberek, akik folyvást a sötétség felé hátrálnak; az életben is csak visszafejlődnek, tapasztalataikat aljasságuk fokozására használják, egyre rosszabbá válnak, s a lelkük egyre feketébb. A szóban forgó házaspár az ilyenfajta emberek közé tartozott.
Kiváltképp Thénardier volt visszataszító a fiziognómus szemében. Bizonyos emberek első pillantásra bizalmatlanságot keltenek maguk iránt, megérzik rajtuk, hogy elől-hátul sötétek. Hátulról izgágák, elölről fenyegetők. Valami ismeretlen van bennük. Bajos megmondani, mit csináltak a múltban, vagy mit tesznek a jövőben. De a tekintetükben lappangó árnyék elárulja őket. Egyetlen szó, egyetlen mozdulat elég, hogy megsejtsük múltjuk sötét titkait és jövőjük baljós rejtelmeit.
Ez a Thénardier, ha hinni lehet a szavának, katona volt. Őrmester, ahogy mondani szokta. Állítólag végigküzdötte az 1815. évi hadjáratot és elég derekasan megállta a helyét. Majd meglátjuk, miként kell ezt értenünk. Kocsmájának cégtáblája egyik fegyvertényére utalt. Maga festette, mert mindenhez konyított keveset – rosszul.
Az a korszak volt ez, amelyben a régi klasszikus regény a Cléliá-tól a Lodoiská-ig hanyatlott, s jóllehet még mindig nemesi tárgyú volt, egyre közönségesebbé vált, Scudéry kisasszony* színvonaláról, Barthélemy-Hadot* és Lafayette asszonyéról* Bournon-Malarme asszony* szintjére süllyedve, lángra lobbantotta a párizsi házmesternek szerelmes szívét s kissé a külvárosokat is megmételyezte. Thénardier-né értelmi képességei épp az effajta könyvek olvasásáig terjedtek.
Belőlük táplálkozott. Beléjük fullasztotta, ami kis esze volt, s ez fiatal korában, sőt később is bizonyos fölényes magatartást kölcsönzött neki, kivált férjével szemben, aki pedig nem egészen üresfejű gazember volt, könyvekben jártas, de nyelvtanhoz alig konyító betyár, durva, egyszersmind éles eszű csirkefogó, de Pigault-Lebrun hűséges olvasója lévén, érzelmi vonatkozásokban, és ahogy a maga nyelvén kifejezte magát, "mindabban, ami a fehérnéppel kapcsolatos" – tökéletes és fajtiszta hatökör. Felesége mintegy tizenkét-tizenöt évvel fiatalabb volt nála. Amikor azután regényes fürtökbe fésült haja őszülni kezdett, amikor Pamelából* kibújt a Megaira*. Thénardier-néből gonosz, kövér asszony lett, aki falta az ostoba regényeket. Márpedig nem lehet büntetlenül sületlenségeket olvasni. Ennek tulajdonítható, hogy idősebb lányát Éponine-nak nevezte el. Ami pedig a fiatalabbat illeti, szegény kicsikét Gulnare-nak akarták keresztelni, s csak egy Ducray-Duminil-regény* okozta szerencsés véletlennek köszönhető, hogy végül is az Azelma nevet kapta.
Mellesleg megjegyezhetjük, hogy nem minden nevetséges és felületes ebben a különös korszakban, amelyről itt szólunk, és amelyet a keresztnevek anarchiájáról nevezhetnénk el. A regényes elemen kívül, amelyre utaltunk, ott találjuk a társadalmi tüneteket is. Manapság nem ritka, hogy az ökörhajcsár Arthur, Alfréd vagy Alphonse névre hallgat, az őrgrófot pedig – ha ugyan vannak még őrgrófok – Thomas-nak, Pierre-nek vagy Jacques-nak hívják. Ez az eltolódás, amelynek következtében az "elegáns" név a köznépnek, a paraszti pedig az arisztokratának jut, voltaképp az egyenlőség egyik hullámverése.
Mint minden másban, ebben is a friss szelek ellenállhatatlan fuvallata érződik. E látszólagos meghasonlás mögött nagy és mély dolog rejlik: a francia forradalom.

III

Pacsirta

A rosszaság egymagában nem elég a boldoguláshoz. A kocsma gyengén jövedelmezett.
Hála az idegen nőtől kapott ötvenhét franknak, Thénardier elkerülte az óvatolást és helyt tudott állni aláírásáért. A következő hónapban megint megszorultak pénz dolgában; az asszony Párizsba vitte és hatvan frankért elzálogosította Cosette ruháit. Mikor ez a pénz is elfogyott, a Thénardier házaspár kezdett úgy nézni a kislányra, mint akit könyörületből tartanak maguknál. Aszerint is bántak vele. Minthogy már nem volt semmi holmija, leánykáik ócska ruháiba és ingeibe, vagyis rongyokba öltöztették. Ételmaradékokkal táplálták, kissé jobban, mint a kutyát, és kissé rosszabbul, mint a macskát. Egyébként a kutya meg a macska voltak Cosette rendes étkezőtársai. Velük evett az asztal alatt, ugyanolyan fatálból, mint az övék.
Az anya, aki, mint látni fogjuk, Montreuil-sur-Merben telepedett meg, havonta írt, jobban mondva íratott, hogy hírt kapjon gyermekéről. Thénardier-ék változatlanul azt válaszolták: Cosette nagyszerűen érzi magát.
Mikor a hat hónap lejárt, az anya küldött hét frankot a következő hónapra, és később is eléggé pontosan érkeztek a pénzküldemények. Még véget sem ért egy esztendő, amikor Thénardier így szólt:
– Szép kis bőkezűség, mondhatom! Ugyan mire megyünk a rongyos hét frankjával! – És írt neki, most már tizenkét frankot követelt.
Az anya, akivel elhitették, hogy gyermeke boldog "és szépen fejlődik", belenyugodott és elküldte a tizenkét frankot.
Vannak emberek, akik nem tudnak szeretni úgy, hogy más irányban ne gyűlölködjenek. Thénardier-né szenvedélyesen szerette két saját gyermekét, minélfogva utálta az idegen kislányt. Szomorú, hogy az anyai szeretetnek ily rút megnyilvánulásai is lehetnek. Bármily kicsiny helyet foglalt is el a házukban Cosette, mégis úgy tetszett neki, hogy a kis teremtés az ő gyermekeitől veszi el a helyet és elszívja előlük a levegőt. Ennek a nőnek – sok ilyenfajta nő van – mindennapra volt egy csomó kiosztani való cirógatása és egy csomó ütlege meg szidalma. Ha Cosette nem lett volna kéznél, bizonyos, hogy lányai kaptak volna mindent, bármennyire bálványozta is őket; de az idegen megtette nekik azt a szolgálatot, hogy az ütlegeket magára vonta. Thénardier-né leányainak így csak cirógatás jutott. Cosette egy mozdulatot se tehetett, hogy ne záporoztak volna rá a kemény és meg nem érdemelt fenyítések. Édes, gyönge teremtés, se Istenről, se világról nem tudott, folyton büntették, korholták, lökdösték, ütötték-verték, és ott látott maga mellett két hozzá hasonló gyermeket, akik valóságos hajnali derűben éltek.
Minthogy Thénardier-né rossz volt Cosette-hez, Éponine és Azelma is rosszak voltak hozzá. Ily zsenge korban a gyermekek az anya másodpéldányai, csak éppen kisebbített méretben.
Így telt el egy év, aztán még egy.
– Derék emberek ezek a Thénardier-ék – mondogatták a falubeliek. – Nem gazdagok és mégis felnevelnek egy szegény gyereket, aki a nyakukon maradt.
Azt hitték, hogy Cosette anyja megfeledkezett a leányáról.
Közben pedig Thénardier – miután valamilyen titokzatos úton-módon kisütötte, hogy a gyermek alighanem törvénytelen származású, s hogy az anya emiatt nem vallhatja magáénak – tizenöt frankra emelte a havi pénzt, azzal a megokolással, hogy a "poronty" növekszik és sokat "zabál", és fenyegetőzött, hogy visszaküldi. "Föl ne mérgesítsen az az asszony – hetvenkedett –, mert odahajítom neki a kölykét, akkor aztán el nem titkolhatja többé! Meg kell kapnom az emelést!"
Az anya hűségesen kifizette a tizenöt frankot.
A gyermek évről évre nőtt, és egyre rosszabb sora lett.
Amíg Cosette egészen kicsike volt, csak a két másik gyermek helyett kellett szenvednie; ahogy kissé cseperedni kezdett, vagyis még ötéves kora előtt, az egész ház szolgálója lett.
Ötéves korában – mondhatja valaki – szinte hihetetlen. Sajnos, de való. A társadalom okozta nyomorúság minden életkorban elkezdődhet. Hiszen csak nemrég is tanúi voltunk egy bizonyos Dumollard pőrének, aki árva gyermekből rabló lett, s aki, a hivatalos okiratok szerint, mivel egyedül állt a világban, ötéves kora óta "hogy megélhessen, dolgozott és lopott".
Cosette-tel mindenféle házimunkát végeztettek. Söpörnie kellett a szobákat, az udvart, a ház elejét, az ő dolga volt a mosogatás, még terheket is kellett cipelnie. Thénardier-ék annál is inkább följogosítva érezték magukat, hogy így bánjanak vele, minthogy az anyja, aki még mindig Montreuil-sur-Merben lakott, kezdett pontatlanul fizetni. Néhány hónappal hátralékban volt.
Ha a három év elmúltával visszajött volna Montfermeilbe, nem ismert volna rá gyermekére. Cosette-ből, aki oly üde és csinoska volt, mikor a házba jött, sovány, sápadt gyerek lett. A viselkedésében volt valami nyugtalanság. Alamuszi teremtés! Mondták rá Thénardier-ék. Az igazságtalanság dacossá tette, a nyomorúságtól megcsúnyult. Csak a szeme maradt szép, de azt is rosszul esett látni, mert úgy rémlett, azért olyan nagy, hogy még több szenvedést tükrözzön.
Szívettépő volt, ahogy a szegény gyermek, aki még hatéves sem volt, télvíz idején tépett vászonrongyaiban dideregve, kora hajnalban söpörte az utcát, kivörösödött kis kezében az óriási seprű, két nagy szemében egy-egy könnycsepp.
A környéken csak úgy hívták: Pacsirta. A nép, amely szereti a képes beszédet, ezen a néven emlegette ezt a madártestű, riadt és remegő kis emberi lényt, aki minden reggel elsőnek volt talpon a házban és a faluban, s már napkelte előtt az utcán vagy a mezőn szorgoskodott.
Csakhogy a szegény pacsirta sohasem énekelt.

ÖTÖDIK KÖNYV

A ZÜLLÉS ÚTJÁN

I

Egy jelentős lépés a: üveggyöngy-gyártás terén

Mi lett ezalatt az anyából, aki a montfermeiliek szóbeszéde szerint nyilván elhagyta gyermekét? Hol volt? Mit csinált?
Miután a kis Cosette-et rábízta Thénardier-ékra, folytatta útját és elérkezett Montreuil-sur-Merbe.
Ez, emlékezhetünk rá, 1818-ban történt.
Fantine mintegy tíz évvel előbb hagyta el szülőföldjét. Azóta Montreuil-sur-Mer külső képe megváltozott. Míg Fantine fokról fokra süllyedt a nyomorúságba, szülővárosa fölvirágzott.
Körülbelül két év előtt olyan esemény történt ipari életében, amely a kisvárosok nagy dolgai közé tartozik.
Fontos részlet ez, és érdemesnek tartjuk, hogy bővebben kitérjünk rá, sőt úgyszólván hangsúlyozottan foglalkozzunk vele.
Montreuil-sur-Mernek időtlen idők óta az angol zsett s a németországi fekete üveggyöngy utánzása volt a különleges iparága. Ez az ipar mindig csak tengődött, mert az anyag drágasága lenyomta a munkabért. Amikor Fantine visszatért Montreuilbe, hallatlan átalakulás ment végbe a "fekete cikkek" termelésében. 1815 vége felé egy ismeretlen ember telepedett le a városban, és az a gondolata támadt, hogy a gyártásban gyanta helyett sellakot használjon és a karkötőkön a zárókarikát forrasztott bádog helyett egyszerűen préselt bádogból készítse el. Ez a csekély módosítás valóságos forradalmat jelentett.
Ez a csekély módosítás valóban rendkívüli mértékben csökkentette a nyersanyag költségét. Ennek folytán először is emelni lehetett a munkabért, ami jótétemény volt a lakosságra nézve. Másodszor, javult a minőség, ami a fogyasztók előnyét szolgálta. Harmadszor, olcsóbb árak mellett háromszoros lett a nyereség, ennek viszont a város látta hasznát.
Így hát egy ötlet hármas eredményt szült.
Három év se telt bele, az új eljárás feltalálója meggazdagodott, ami szép dolog, s maga körül általános jólétet teremtett, ami még szebb. Idegen volt a megyében. Semmit sem tudtak származásáról, arról is keveset, hogy hogyan kezdte.
Azt beszélték, hogy nagyon kevés pénzzel, legfeljebb néhány száz frankkal jött a városba.
Ebből a kis tőkéből, melyet egy szerencsés ötlet szolgálatába állított, s rendszeretettel és ésszerűséggel megfiadzott, indította el a saját és az egész környék vagyonosodását.
Mikor megérkezett Montreuil-sur-Merbe, öltözködése, magatartása és beszéde egyszerű munkásra vallott.
Úgy hírlett, hogy azon a decemberi napon, amikor estefelé, hátizsákkal a kezében, szöges bottal ismeretlenül megérkezett Montreuil-sur-Mer városkába, éppen nagy tűz ütött ki a községházán. Az idegen a lángok közé rohant és élete kockáztatásával megmentett két gyermeket, akik történetesen a csendőrség parancsnokának gyermekei voltak. Ily körülmények közt senkinek sem jutott eszébe, hogy az útlevelét kérje. Később megtudták a nevét: Madeleine apó-nak szólíttatta magát.

II

Madeleine

Ötven év körüli férfi volt, nagyon gondterhelt, de jószándékú embernek mutatkozott. Mindössze ennyit lehetett róla mondani.
Hála újításának, amellyel a helybeli ipart oly bámulatos gyorsasággal föllendítette, Montreuil-sur-Mer jelentős kereskedelmi központtá lett. Spanyolország, mely igen sok fekete zsettet fogyaszt, minden évben óriási mennyiséget rendelt ebből a cikkből. Ebben a kereskedelmi ágban Montreuil-sur-Mer majdnem vetélkedett Londonnal és Berlinnel. Madeleine nyeresége akkora volt, hogy már a második évben nagy gyárat építtethetett, két tágas műhellyel; az egyikben a férfiak, a másikban a nők dolgoztak. Aki éhezett, jelentkezhetett nála, biztosan kapott munkát és megélhetést. Madeleine apó a férfiaktól jóakaratot, a nőktől jó erkölcsöt, mindenkitől becsületességet követelt. A munkahelyet azért osztotta ketté, hogy elkülöníthesse a két nemet, s hogy a lányok meg az asszonyok erényesek maradjanak. Ebben hajthatatlan volt. Ez az egyetlen dolog, amiben némi türelmetlenséget tanúsított. Ezt a szigorúságot az is indokolta, hogy Montreuil-sur-Mer katonai helyőrség volt, így hát bőséges alkalmat kínált a kicsapongásra. Madeleine apó jövetele jótétemény volt jelenléte valósággal gondviselésnek számított. Mielőtt odaköltözött, minden pangott a környéken; most mindent fölélénkített a munka egészséges elevensége. Friss vérkeringés hevített mindent és hatolt el mindenüvé. Megszűnt a munkanélküliség és a nyomor. Nem volt oly silány zseb, hogy ne csörgött volna benne némi aprópénz, és nem volt oly szegényes hajlék, ahová ne jutott volna el egy kevés öröm.
Madeleine apó bárkit fölfogadott. Csak egyet kívánt: légy becsületes ember, légy tisztességes nő.
Mint mondottuk, ebben az általános tevékenységben, melyet ő indított el, és amely körülötte forgott, Madeleine apó vagyont szerzett, de, ami egyszerű kereskedő embernél eléggé különös, éppenséggel nem látszott rajta, hogy ez lett volna a fő törekvése. Úgy látszott, többet törődik másokkal, mint önmagával. 1820-ban úgy tudták, hogy hatszázharmincezer frank betétje van a Laffitte-bankháznál.* De mielőtt ezt az összeget félretette volna, több mint egymilliót áldozott a városra és a szegényekre.
A kórház rosszul volt ellátva; tíz új ágyat alapított benne. Montreuil-sur-Mer két részből áll: az alsóvárosból és a felsővárosból. Az alsóvárosban, ahol ő is lakott, csak egy iskola volt, omladozó, roskatagépület. Két új iskolát építtetett, egyet a lányoknak, egyet a fiúknak. Saját zsebéből megduplázta a két tanító sovány, hivatalos fizetését, s mikor valaki ezen elcsodálkozott, azt felelte: "Az állam két első hivatalnoka a dajka és a tanító." Ugyancsak saját költségén óvodát alapított, ami akkor még majdnem ismeretlen valami volt Franciaországban, továbbá segélypénztárt elaggott és megrokkant munkások részére. Gyártelepe körül hamarosan egy új városnegyed keletkezett, ahol sok szűkölködő család lakott; ezeknek ingyenes gyógyszertárt létesített.
Eleinte, a kezdet kezdetén, egyes lelkek azt mondták rá: "Élelmes fráter, meg akar gazdagodni." Mikor aztán látták, hogy előbb a környéket gazdagítja és csak azután önmagát, ugyanazok a jótét lelkek ráfogták, hogy nagyravágyás fűti. Ez annál is valószínűbbnek látszott, minthogy ez az ember vallásos volt, sőt gyakorolta is a vallást, amit abban az időben nagyon jó néven vettek. Minden vasárnap csendes misét hallgatott. A kerület képviselőjét, aki mindenkiben vetélytársat szimatolt, mindjárt kezdetben nyugtalanította ez a vallásosság. A képviselő, aki annak idején a császárság törvényhozó testületének is tagja volt, ugyanazokat a hitelveket vallotta, mint a Fouché* néven ismert oratoriánus atya, a későbbi Otranto hercege, akinek pártfogoltja és barátja volt. Titokban jóízűen nevetett Isten létén. De amikor látta, hogy Madeleine, a gazdag gyáros eljár a reggel hétórai csendes misére, képviselőjelöltet gyanított benne, és elhatározta, hogy túltesz rajta. Egy jezsuitát választott gyóntatónak és megjelent a nagymisén meg a vecsernyén. Abban az időben, aki érvényesülni akart, a szó szoros értelmében toronyiránt szaladt a templomba. Ennek a lelki kényszernek nemcsak az Úristen látta hasznát, hanem a szegények is, mert a nagyságos képviselő úr is tett két ágyalapítványt; az új kórházi ágyak száma ezzel tizenkettőre szaporodott.
Így álltak a dolgok 1819-ben, amikor egy reggel a városban híre futott, hogy a király Madeleine apót a megyefőnök javaslatára, a környék lakóinak tett szolgálatainak elismeréseként Montreuíl-sur-Mer polgármesterévé készül kinevezni. Azok, akik az újonnanjöttet nagyravágyónak bélyegezték, lelkesen ragadták meg az alkalmat, amin mindenki kapni szokott, hogy hangoztassák: No, mit mondtunk? Egész Montreuil lázban volt. A hír igaznak bizonyult. Néhány nap múlva a Moniteur közölte a kinevezést. Másnap Madeleine apó kijelentette, hogy a kinevezést nem fogadja el.
Ugyanebben az évben Madeleine apó új eljárásával készült gyártmányok ott szerepeltek az ipari kiállításon. A zsűri felterjesztése alapján a király a feltalálót a becsületrend lovagjává nevezte ki. A kisvároson újból végigfutott az izgalom. Hát persze, kitüntetésre pályázott! Madeleine apó azonban visszautasította a lovagkeresztet.
Rejtvény volt ez az ember. A jótét lelkek azzal húzták ki magukat a zavarból, hogy azt mondták: "Csak valami kalandorféle lehet!"
Nyilvánvaló volt, hogy a környék sokkal tartozik neki, a szegények meg éppen mindent neki köszönhettek. Oly sok hasznot hozott, hogy tisztelni kellett, és oly jóságos volt, hogy végül is meg kellett szeretni.
Munkásai különösen rajongtak érte, és ő valamilyen bánatos méltósággal fogadta ezt a rajongást. Mikor bebizonyosodott, hogy gazdag ember, a "jótársaságbeliek" köszöntek neki, és városszerte Madeleine úrnak emlegették. Munkásai és a gyermekek továbbra is Madeleine apónak hívták, és ő ennek örült a legjobban. Ahogy nőtt a tekintélye, egyre sűrűbben kapott meghívásokat. A "társaság" kezdte magának követelni. Montreuil-sur-Mer kis szalonjai, melyek kezdetben, persze, gőgösen elzárkóztak az iparos elől, most tárt ajtókkal várták a milliomost. Ezer előzékenységgel csábították. De ő nem állt kötélnek.
A jótét lelkek ekkor is kivágták magukat:
– Tudatlan és faragatlan ember. Azt se tudjuk, honnan jött. Nem is találná fel magát a társaságban. Még az se bizonyos, hogy tud olvasni.
Mikor látták, hogy sok pénzt keres, azt mondták rá: kalmár. Mikor látták, hogy szórja a pénzt, azt mondták: törtető. Mikor látták, hogy visszautasítja a megtiszteltetéseket, azt mondták: kalandor. Mikor látták, hogy nem kér az előkelő társaságból, azt mondták: sült paraszt.
1820-ban, öt évvel azután, hogy Montreuilben megtelepedett, a szolgálatok, melyeket a környéknek tett, annyira szembeszökők voltak, a lakosság óhaja annyira egyhangú, hogy a király újból kinevezte a város polgármesterévé. Megint elutasította a tisztséget, de a megyefőnök nem fogadta el az elutasítást, s miután az előkelőségek kérlelték, a nép pedig nyílt utcán esedezett hozzá, a nagy unszolásra végül beleegyezett. Általános vélemény szerint főként egy egyszerű öregasszony csaknem ingerült megjegyzése bírta elhatározásra, ahogy a háza küszöbéről mérgesen odakiáltott neki:
– A jó polgármester haszon a közre. Illik-e, hogy valaki visszahúzódjék, amikor alkalma van jót cselekedni?
Felemelkedésének ez volt a harmadik szakasza. Madeleine apóból Madeleine úr, Madeleine úrból polgármester úr lett.

III

Bankbetétek Laffitte-nál

Egyébként ugyanaz az egyszerű ember maradt, aki első nap volt. Haja szürke, nézése komoly, arca napbarnított, mint egy munkásé, arckifejezése elmélyedő, mint egy bölcselőé. Rendszerint széles peremű kalapot és durva posztóból varrt, állig gombolt hosszú kabátot viselt.
Elvégezte a polgármesteri teendőket, egyébként magányosan élt. Ritkán állt szóba az emberekkel. Kitért az udvariaskodások elől, futólag köszönt, gyorsan tovasietett, mosolygott, hogy ne kelljen beszélgetnie, adakozott, hogy ne kelljen mosolyognia. A nők azt mondták róla: "Mogorva medve!" Leginkább azt élvezte, ha a mezőn sétálhatott.
Mindig egyedül étkezett, előtte nyitott könyv, melyből olvasott. Jól összeválogatott kis könyvtára volt. Szerette a könyveket; a könyvek hideg, de biztos barátok. Ahogy vagyona növekedésével egyre több lett a szabad ideje, úgy látszott, ezt szelleme művelésére igyekszik kihasználni. Amióta Montreuilben lakott, feltűnt, hogy beszéde évről évre csiszoltabb, választékosabb és hajlékonyabb lett.
Sétáira gyakran vitt magával puskát, de csak elvétve használta. Ha véletlenül sor került rá, lövése félelmes biztonsággal célba talált. Sohasem ölt meg ártatlan állatot. Sohase lőtt kis madárra.
Noha már nem volt fiatal, azt beszélték, hogy csodálatos ereje van. Ha szükség volt rá, megfogta a dolog végét, lábra állította a lovat, kiemelte a sárba ragadt kereket, szarvánál fogva megfékezte a nekivadult bikát. Ha elindult hazulról, zsebe mindig tele volt aprópénzzel, és kiürült, mire visszatért. Ha falun ment keresztül, a mezítlábas gyerekek vígan szaladtak utána és körülrajzották, mint a szúnyogok.
Az emberek sejtették, hogy valamikor mezei életet élt, mert mindenféle hasznos titkot tudott, amikbe beleavatta a parasztokat. Megtanította őket, hogyan irthatják ki a zsizsiket, ha föllocsolják a pajtát, és a padló hasadékait elárasztják közönséges sós vízzel, hogyan űzhetik el az ormányos bogarat, ha mindenüvé, a falakra és tetőkre, pajtába és házba, virágzó katángot akasztanak. Volt "receptje" arra is, hogyan kell kipusztítani a konkolyt, az üszögöt, a bükkönyt, a vadbabot, a betyárkórót, mindazt az élősdi növényt, ami ártalmára van a gabonának. Egy házinyúltenyészetet úgy mentett meg a patkányoktól, hogy közéjük eresztett egy bűzös tengerimalacot.
Egy ízben látta, hogy a parasztok nagy buzgón irtják a csalánt. Elnézte a kitépett és már elfonnyadt növények garmadáját és felsóhajtott:
– Ennek vége. Pedig milyen jól fel lehetett volna használni. Amíg zsenge a csalán, a levele kitűnő főzeléknek: amikor megvénül, ugyanolyan a szála és rostja, mint a kenderé és lené. A csalánszövet fölér a kendervászonnal; a csalán fölaprítva jó a baromfinak; szétmorzsolva jó a szarvasmarhának. A takarmányba kevert csalánmagtól fényes lesz az állatok szőre; ha a gyökerét sóval őrlik össze, szép sárga színt ad. Egyébként a szénát is kitűnően pótolja, egy évben kétszer lehet kaszálni. És mi kell a csalánnak? Kevés föld, semmi gondozás, semmi művelés. Csakhogy a magja, ahogy érik, ki is hull, nehéz begyűjteni. Ez minden. Csekély fáradsággal hasznosítani lehetne a csalánt; persze, ha elhanyagolják, kártékonnyá válik. Akkor azután kipusztítják. Hány ember hasonlít a csalánhoz! – Kisvártatva hozzátette: – Jegyezzétek meg, barátaim, nincsenek rossz növények, se rossz emberek. Csak rossz gazdák vannak.
A gyermekek azért is szerették, mert szalmából meg kókuszdióhéjból mindenféle csecse holmit tudott csinálni.
Ha feketével elfüggönyözött templomajtót látott, belépett rajta: a temetés úgy vonzotta, mint mást a keresztelő. Szelíd lelkét részvétre hangolta az özvegyi sors és mások szerencsétlensége; elvegyült a gyászoló barátok, a feketébe öltözött családtagok, a koporsó körül zsolozsmázó papok közé. Úgy látszott, gondolatait szívesen öltözteti azokba a gyászzsoltárokba, melyek a túlvilág látományait idézik. Szemét égre emelve, s mintegy a végtelenség rejtelmei felé esengve hallgatta a bánatos hangokat, melyek a halál sötét meredélyének szélén zendülnek meg.
Tömérdek jó cselekedetet vitt végbe, titokban, ahogyan mások a rossz cselekedeteiket titkolják. Esténként be-besurrant a házakba: lopva haladt föl a lépcsőn. Egy-egy szegény ördög, hazatérve viskójába, nyitva vagy éppen feltörve találta ajtaját. A szerencsétlen felkiáltott: gonosztevő járt itt! Belépett, és az első, amit megpillantott, egy aranypénz volt, ott hevert valamelyik bútordarabon. A "gonosztevő", aki távollétében ott járt, Madeleine apó volt.
Nyájas volt és szomorú. A nép azt mondta róla: íme egy gazdag ember, aki nem kevélykedik. Íme egy boldog ember, aki nem látszik önelégültnek.
Némelyek azt állították, hogy rejtelmes ember, és bebizonyították, hogy senki sem léphet be a szobájába, amely valóságos remetecella, és tele van szárnyas homokórákkal, díszei keresztbe tett lábszárcsontok meg halálfejek. Addig mondogatták ezt, amíg egy nap beállított hozzá néhány helybeli rosszmájú fiatal hölgy és megkérte:
– Polgármester úr, ugyan mutassa már meg a szobáját. Azt mondják, valóságos barlang.
Mosolygott és nyomban bevezette őket a "barlang"-ba. Alaposan felsültek a kíváncsiságukkal. A szobában közönséges mahagóni bútorok álltak, eléggé csúnyák, mint általában az effajta bútorok, a fal pedig olcsó papírkárpittal volt bevonva. A hölgyek semmi mást nem bírtak felfedezni, mint két ódivatú gyertyatartót a kandallón. Ezek ezüstből lehettek, mert rajtuk volt a "fémjelzés". Ez a megfigyelés híven tükrözi a kisvárosi gondolkozást.
Mindazáltal továbbra is azt rebesgették, hogy ebbe a szobába senki be nem léphet, hogy a szoba remetebarlang, elmélkedésre való, sírboltszerű odú.
Azt is suttogták, hogy "óriási" összegeket helyezett letétbe. Laffitte-nál, azzal a kikötéssel, hogy a pénz azonnali rendelkezésére álljon, úgyhogy bármikor beléphet a bankárhoz, és puszta aláírása ellenében tíz perc alatt fölveheti két-hárommillióját. Ez a "két-hárommillió", mint már mondottuk, a valóságban mindössze hatszázharminc-hatszáznegyvenezer frank volt.

IV

Madeleine úr gyászban

1821 elején az újságok jelentették, hogy Myriel úr, digne-i püspök, "népszerűén Bienvenu őméltósága", elhalálozott. A nyolcvankét éves aggastyán a szentség illatában adta át lelkét az örökkévalóságnak.
Hogy pótoljunk egy adatot, melyet az újságok elhallgattak, Digne püspöke már évekkel halála előtt megvakult, de békén viselte vakságát, minthogy a testvérhúga mellette volt.
Mellesleg mondva, ebben a gyarló földi létben az, hogy valaki vak, és szeretet veszi körül, egyik legsajátosabban szépséges alakja a boldogságnak. Állandóan magad mellett érezni egy asszonyt, egy leánygyermeket, egy nőtestvért, egy kedves teremtést, aki itt van, mert szükséged van rá, s mert nem tud meglenni nélküled, tudni azt, hogy nélkülözhetetlen vagy annak, akire rá vagy utalva, s te szüntelenül azon mérheted le ragaszkodó szeretetét, hogy mennyit áldoz neked az idejéből, s elmondhatod: minthogy egész idejét nekem szenteli, egész szíve is enyém; arca helyett a gondolatát látni, tapasztalni, hogy egyvalaki hű hozzád, mikor az egész világ cserbenhagy, érezni ruhája lebbenését, mint suhogó szárnyakat, hallani, ahogy jár-kel, kimegy és bejön, ahogy beszél és énekel, s elgondolni, hogy e lépteknek, e szavaknak, ez éneknek te vagy központja, minden pillanatban érvényt szerezni saját vonzóerődnek, minél gyengébb vagy, annál hatalmasabbnak érezni magadat a homályban, és a homály által csillaggá változni, csillaggá, amely körül ez az angyal kering – van-e ehhez fogható boldogság? Az élet legfőbb boldogsága az a meggyőződés, hogy szeret bennünket valaki, hogy magunkért, jobban mondva magunk ellenére szeret. A vaknak lehet ez a meggyőződése. Nyomorult állapotában minden neki tett szolgálatot dédelgetésnek érez. Hiányzik neki valami? Dehogy. Nem nélkülözi a világosságot az, akinek megmarad a szeretet. És minő szeretet! Olyan, amely színtiszta erényből fakad. Nincs vakság ott, ahol van bizonyság. A lélek tapogatózva keres egy másik lelket és rátalál. És ez a megtalált és kipróbált lélek egy nő. Egy kéz támogat: az ő keze. Egy ajak érinti homlokod: az ő ajka. Egy lehelet száll feléd: az ő sóhaja. Imádattól könyörületig mindent megkapsz tőle, soha nem maradsz magadra, érzed édes gyöngeségét, mely rajtad segít, támaszkodhatsz e meg nem ingó nádszálra, kezeddel érintheted, karjaidba zárhatod ezt a gondviselést, ezt a tapintható istenséget – van-e ennél nagyobb gyönyörűség! A szív, ez a rejtett égi bimbó, titokzatos virágzásba tárul. Vakságod sötétjét oda nem adnád a világ minden fényességéért. Az angyali lélek veled van, szüntelenül veled; csak azért távozik, hogy visszatérjen; elmosódik, mint az álom, és eltűnik újra, mint a valóság. Érzed melegét, közeledik, már itt is van. Derű, öröm, elragadtatás lep meg: sugárzás lettél az éjszakában. És mennyi apró gondoskodás! Csupa semmiség, ami mind óriásivá nő az ürességben. A női hang legsejtelmesebb árnyalatai ringatnak el és pótolják számodra a homályba tűnt mindenséget. A lélek cirógat. Nem látsz semmit, de érzed valakinek az imádatát. Paradicsom az örök sötétségben.
Ebből a földi paradicsomból költözött át Bienvenu úr a túlvilágba.
Haláláról a montreuili helyi lap is hírt adott. Madeleine másnap talpig feketében, gyászszalagos kalapban jelent meg.
A városban észrevették, hogy gyászol, és megindult a suttogás.
Úgy látszott, világosság derül Madeleine úr származására. Az emberek azt következtették, hogy valaminő rokoni kapcsolatban állhat a tiszteletre méltó püspökkel. Gyászt visel a digne-i püspökért! – mondták a szalonokban. Ez nagyban emelte Madeleine úr becsét, és egy csapásra bizonyos tekintélyt szerzett neki Montreuil-sur-Mer előkelő köreiben. A környék mikroszkopikus faubourg Saint-Germain-je úgy vélte, hogy Madeleine urat föl kell oldani a vesztegzár alól, minthogy alkalmasint egy püspök közeli rokona. Madeleine úr arról vette észre társadalmi előléptetését, hogy az idős hölgyek mélyebben bókoltak neki, és a fiatal lányok szívesebben mosolyogtak rá, mint eddig. Egy este ennek a kisded nagyvilágnak egyik élemedett hölgye, aki koránál fogva jogot formált a kíváncsiskodásra, megkockáztatta a kérdést:
– Polgármester úr, nemde, unokaöccse a megboldogult digne-i püspöknek?
– Nem vagyok vele rokonságban, asszonyom – felelte Madeleine úr.
– Akkor miért gyászolja?
– Azért – hangzott a válasz –, mert fiatal koromban lakáj voltam a családjában.
Föltűnt az is, hogy valahányszor egy-egy szavojai legényke jött a városba kéményeket söpörni, a polgármester magához hívatta, megkérdezte a nevét és pénzt adott neki. A kis szavojaiak ezt elmondták egymásnak, és egyre többen megfordultak a községben.

V

Villámfények a láthatáron

Idővel lassanként megszűnt minden ellenzéki hangulat. Eleinte fölgyülemlettek Madeleine úr ellen ezek a gyanúsítások és rágalmak, amelyeket szinte törvényszerűen el kell viselnie mindenkinek, aki emelkedőben van; azután már csak rosszmájú célzások estek, majd legfeljebb egy-egy gúnyos megjegyzés hangzott el, végül ez is abbamaradt. A tisztelet Madeleine úr iránt teljessé, általánossá, szívélyessé vált, és 1821 táján már Montreuil-sur-Merben azt, hogy: polgármester úr, majdnem ugyanazzal a hangsúllyal mondták ki, mint Digne-ben 1815-ben azt, hogy: a püspök úr őméltósága. Tíz mérföldnyiről is jöttek emberek, hogy tanácsot kérjenek Madeleine úrtól. Elsimította a viszályokat, elejét vette a pörösködésnek, kibékítette az ellenfeleket. Mindenki rábízta ügyét-baját az ítéletére. Úgy tetszett, mintha lelkét a természet törvénykönyve irányítaná. Szinte járványossá vált az iránta való tisztelet, hat-hét éven át emberről emberre terjedve az egész környéket meghódította.
Csak egyvalaki volt a városban és a megyében, aki tökéletesen mentes maradt ettől a ragálytól, és bármit cselekedett is Madeleine apó, szembefordult vele, mintha valamilyen megvesztegethetetlen és megingathatatlan ösztön éberségre és gyanakvásra intette volna. Valóban azt lehetne hinni, hogy némely emberben igazi állati ösztön él, mely, mint minden ösztön, tiszta és nyílegyenes, mely ellenszenveket és rokonszenveket sugall, végzetesen elkülöníti egyik embert a másiktól, nem habozik, nem tétováz, soha el nem némul és nem hazudtolja meg önmagát, mely világosan lát a maga homályában, mely csalhatatlan, zsarnoki, az értelem minden tanácsával, az ész minden enyhítő beavatkozásával szemben megátalkodott, és bármint alakuljon is a sors, a kutya-embert titkon ráeszmélted, hogy macska-emberrel, a róka-embert, hogy oroszlán-emberrel van dolga.
Gyakran megesett, hogy mikor Madeleine úr nyugodtan, nyájasan, mindenki áldásától kísérve ment az utcán, egy sötétszürke kabátos, magas termetű férfi, aki lehajtott szélű kalapot viselt és vastag sétabotot tartott a kezében, hirtelen utána fordult és addig nézte, míg csak el nem tűnt, miközben karját összefonva és fejét csóválva, egész az orráig felhúzta felső és alsó ajkát. Ez a beszédes arcfintor ilyesmit jelenthetett:
– Ejnye, ki lehet ez az ember? Biztos, hogy már láttam valahol. De akárhogy is van, engem nem fog lóvá tenni.
Ez a szinte fenyegetően komoly férfi az a fajta ember volt, akivel elég egy futó találkozás, hogy nyugtalanságot keltsen a megfigyelőben.
Javert-nek hívták, és a rendőrség kötelékében állt.
A rendőrfelügyelő kényes, de szükséges teendőit látta el Montreuil-sur-Merben. Még nem volt itt, amikor Madeleine elkezdte működését. Állását Chabouillet úrnak, gróf Anglés államminiszter titkárának köszönhette, aki akkoriban párizsi rendőrfőnök volt. Mikor Javert Montreuilbe jött, a gyáros már gazdag ember volt, és Madeleine apóból Madeleine úrrá lett.
Némely rendőrtiszt sajátos arckifejezése az aljasság és fölényesség keveredéséből áll elő. Javert arcának is megvolt ez a jellegzetessége, de az aljasság vonása nélkül.
Meggyőződésünk, hogyha a lelkek láthatók lennének, világosan megmutatkozna az a csodálatos jelenség, hogy az emberi nem minden egyéne az állatvilág valamelyik fajtájának felel meg; és könnyen felismerhetnők a gondolatoktól is alig sejtett igazságot, hogy az osztrigától a sasig, a sertéstől a tigrisig, minden állat megvan az emberiségben, és mindegyikük egy-egy emberben. Néha több is egyszerre.
Az állatok nem egyebek, mint erényeink és bűneink szemünk előtt kóválygó képletei, lelkivilágunk látható kísértetei. Isten látni engedi őket, hogy elgondolkoztasson bennünket. Ámde, minthogy az állatok csupán árnyak, Isten nem alkotta őket a szó teljes értelmében nevelhető lényekké; miért is tette volna. Lelkünk ellenben olyan valóság, melynek megvan a rendeltetése, ezért Isten beléoltotta az értelmet, vagyis a nevelhetőséget. A helyes társadalmi nevelés bármilyen lélekből ki tudja bányászni a benne rejlő hasznos értéket.
Mindez természetesen a látható földi élet szűkebb nézőpontjából értendő, s korántsem vonatkozik a nem emberi teremtmények élet előtti vagy utáni egyedi létének mély kérdésére. A látható én semmiképpen nem jogosítja fel a gondolkodót, hogy tagadásba vegye a lappangó ént. Ezzel a fenntartással menjünk tovább.
Ha mármost egy pillanatra velünk együtt elismerik, hogy minden emberben valamilyen állatfaj lakozik, könnyű lesz megállapítani, mifajta ember volt Javert rendőrtiszt.
Az ausztriai parasztok szentül hiszik, hogy az anyafarkas minden kölykezéskor egy kutyát is szül, de ezt megöli, mert ha megnőne, felfalná a kisfarkasokat.
Képzeljük el emberi arccal ezt a farkas kölykezte kutyát, és előttünk áll Javert.
Javert börtönben született egy javasasszonytól, akinek férje gályarab volt. Mikor felnőtt, úgy látta, kívül van a társadalmon, és semmi reménye nem volt, hogy abba valaha is bekerülhessen. Észrevette, hogy a társadalom kétfajta embert rekeszt ki magából végérvényesen: azokat, akik ellene törnek, és azokat, akik védelmezik. Csak e két osztály közt lehetett választása. Ugyanakkor valamilyen szigorúságot, szabályosságot, derekasságot érzett magában, párosulva kimondhatatlan gyűlölettel a csavargó népség iránt, amelyből származott. A rendőrség szolgálatába állt.
Érvényesült. Negyvenéves korára már felügyelő volt.
Fiatal korában délvidéki fegyházakban teljesített szolgálatot.
Mielőtt folytatnók, jöjjünk tisztába az "emberi arc" kifejezéssel, melyet az imént Javert-rel kapcsolatban használtunk.
Javert emberi arca egy tömpe orr volt, melynek két tág lika felé a jobb és bal arcfélen egy-egy óriási pofaszakáll húzódott. Kelletlen érzése támadt annak, aki először pillantotta meg ezt a két barlangot és ezt a két erdőt. Ha Javert nevetett, ami ritka és borzongató jelenség volt, keskeny szája széthúzódott, és nemcsak a fogát, hanem az ínyét is kivillantotta, s ilyenkor az orra körül széles és félelmetes ránc képződött, akárcsak a vadállat pofáján. Javert, ha komoly volt, bulldoghoz hasonlított; ha nevetett, tigrisre emlékeztetett. Egyébként kis koponyája, nagy állkapcsa volt, haja eltakarta a homlokát és szemébe lógott, két szemöldöke közt az állandó redőzet mintha a harag csillaga lett volna, tekintete komor, ajka ijesztően szorosra préselt, arca vérszomjasan parancsoló.
Ebben az emberben két igen egyszerű és alapjában jóra való érzés találkozott, de ezek az érzések szertelenségüknél fogva nála majdnem gonosszá fajultak: a tekintély túlzott tisztelete, és a lázadás túlzott gyűlölete. A lopás, a gyilkolás, minden bűn csak a lázadás megannyi formája volt a szemében. Vak és mélységes tisztelettel viseltetett mindenki iránt, aki valamilyen állami hivatalt viselt, a miniszterelnöktől a mezőőrig. Megvetéssel és utálattal fordult el mindenkitől, aki valaha áthágta a bűn törvényszabta küszöbét. Mindebben végletes volt és nem ismert kivételt. Egyfelől azt vallotta: "A hivatalnok nem tévedhet, a hatóságnak mindig igaza van." Másfelől azt tartotta: "Ezek itt menthetetlenül elveszett emberek. Semmi jó se telik ki tőlük." Teljesen egy nézeten volt azokkal a szélsőséges elmékkel, akik az emberi törvénynek, a jó ég tudja, miféle hatalmat tulajdonítanak arra, hogy lelkeket kárhozatra juttasson, vagy legalább kijelöljön, s akik holmi Styx folyót* képzelnek a társadalom alvilágába. Sztoikus, komoly, rideg természet volt, zordon töprengő, alázatos és gőgös, mint általában a fanatikusok. Tekintete, mint a fúró, hideg volt, és mélyre hatolt. Egész életének ez a két szó volt a foglalata: őrködni és ellenőrizni. Egyenes irányt tartott be a világ legtekervényesebb pályáján, tudatában volt a hasznosságának, vak buzgón hitt a hivatásában, úgy volt besúgó, ahogyan másvalaki pap. Jaj annak, aki a kezébe került. Elfogta volna tulajdon édesapját, ha megszökik a fegyházból, és följelentette volna az édesanyját, ha megszegi a kényszerlakhelyre szóló ítéletet. És azzal a benső elégtétellel tette volna meg, amit az erény ad az embernek. Élete csupa nélkülözés volt, elszigeteltség, önmegtartóztatás, soha semmi szórakozás. Hajthatatlan kötelességtudással úgy fogta fel rendőri hivatását, ahogyan a spártaiak Spártát értelmezték. Kérlelhetetlen éberségével, vad becsületességével márványba faragott rendőrkopó volt, Vidocqba* ojtott Brutus*.
Javert egész megjelenése olyan emberre vallott, aki leskelődik, elillan. Joseph de Maistre misztikus iskolája, mely akkoriban felsőbb kozmogóniával* tűzdelte meg az úgynevezett ultra, vagyis szélsőséges királypárti lapokat, bizonyára azt mondta volna, hogy Javert szimbólum. Nem lehetett látni a homlokát, mert eltűnt a kalapja alatt, nem lehetett látni a szemét, mert sűrű szemöldök takarta el, nem lehetett látni az állat, mert kabátujjába húzta vissza, s láthatatlan volt a botja is, melyet kabátja alá rejtve hordott. De alkalomadtán ebből az árnyékból, mint valami leshelyről, váratlanul egy keskeny, szögletes homlok, vészjósló tekintet, fenyegető áll, két óriási kéz és egy hatalmas husáng bukkant elő.
Szabad idejében, ami nem sok akadt, noha gyűlölte a könyveket, olvasgatott; így aztán nem volt teljesen műveletlen. Ez meg is mutatkozott beszédének egy-egy dagályos fordulatán.
Mint már mondottuk, nem voltak gyöngéi. Ha nagyon elégedett volt önmagával, jutalmul beérte egy szippantás tubákkal. Ez volt egyetlen emberi gyöngéje.
Könnyen érthető, hogy Javert réme volt azoknak, akiket az igazságügyminisztérium évi statisztikája a kétes egyének rovatában mutat ki. Javert nevének hallatára szétrebbentek. Javert arcának láttára kővé meredtek.
Ilyen volt ez a félelmetes ember.
Javert mintha figyelő szem lett volna, állandóan Madeleine úrra szegezve. Gyanakvó, feltevésekből következtető szem. Madeleine úr végül is megérezte magán, de úgy látszott, nem törődik vele. Még csak kérdést sem intézett Javert-hez, nem kereste, de nem is kerülte, és úgy tűrte ezt a feszélyező, csaknem nyomasztó tekintetet, hogy ügyet sem vetett rá. Úgy bánt Javert-rel, mint mindenki mással, nyájasan és jóindulatúan.
Aki történetesen Javert néhány elejtett szavát hallja, rájöhetett, hogy azzal a vele született kíváncsisággal, melyben egyforma szerepe volt az ösztönnek és az akaratnak, titokban kutatta azokat a régebbi nyomokat, amelyeket Madeleine apó másvalahol maga mögött hagyhatott. Úgy látszott, valamit tud, és olykor burkoltan célzott rá, hogy valaki bizonyos vidéken bizonyos értesüléseket szerzett bizonyos eltűnt család felől. Egy ízben, ahogy magában beszélt, kicsúszott a száján:
– Azt hiszem, megfogtam! – Utána három napig szótlanul tűnődve járt-kelt. Mintha megszakadt volna a fonál, melyről azt hitte, már a kezében van.
Egyébiránt és itt szükség van erre a kiegészítésre, nehogy néhány fentebbi szavunknak nagyon is feltétlen értelmet tulajdonítson az olvasó – nincs ember, aki csalhatatlan, és az ösztönnek épp az a sajátsága, hogy megzavarodhat, nyomot veszthet és tévútra juthat. Ha nem így volna, az ösztön felette állna az észnek, s az állat értelmesebb lenne az embernél.
Madeleine úr tökéletesen természetes és nyugodt magatartása nyilván kissé megzavarta Javert-t.
Különös viselkedése egy ízben mégis némi benyomást tett Madeleine úrra. Elmondjuk, milyen alkalommal történt ez.

VI

Fauchelevent apó

Madeleine úr egy reggel Montreuil-sur-Mer egyik kövezetlen kis utcáján haladt át. Lármát hallott és nem messze csoportosulást pillantott meg. Odament. Az történt, hogy egy öregember, akit Fauchelevent apónak hívtak, a szekere alá került, mert a lova kidőlt.
Ez a Fauchelevent egyike volt azoknak a keveseknek, akik még akkor is ellenséges szemmel néztek Madeleine úrra. Valamikor bírósági írnok volt, paraszt létére majdnem tanult ember. Amikor Madeleine a környékre került, Fauchelevent kereskedést folytatott és bukófélben volt. Látta, hogy az egyszerű munkás egyre jobban megszedi magát, míg ő, az önálló üzletember, hovatovább tönkremegy. Ez irigységgel töltötte el, és minden lehetséges alkalommal mindent elkövetett, hogy Madeleine úrnak ártson. Aztán elkövetkezett a csőd, és neki öreg korában, feleség és gyermekek nélkül, nem maradt egyebe, mint egy szekere meg egy lova. Hogy megélhessen, fölcsapott fuvarosnak.
A lónak két lába tört el, nem bírt föltápászkodni. Az öreg a kerekek közé szorult. Olyan szerencsétlenül esett, hogy a kocsi egész súlya a mellére nehezedett. A szekér jócskán túl volt terhelve. Fauchelevent apó keservesen nyögött. Megpróbálták kihúzni, de hiába. Egy elhibázott erőlködés, ügyetlen segítség, félrebillentő mozdulat végét okozhatta. Egyedüli mód a megmentésre az volt, hogy a kocsit fölemelik. Javert, aki rögtön ott termett a baleset színhelyén, kézi emelőért küldött.
Odaért Madeleine úr is. Tisztelettel utat nyitottak neki.
– Segítség! – hörgött a vén Fauchelevent. – Ki lesz a derék legény, aki megmenti az öreget?
Madeleine úr a körülállókhoz fordult:
– Van emelő?
– Már elmentek érte – válaszolt egy paraszt.
– Mennyi idő múlva lehet itt?
– Flachot-ba mentek, a legközelebbi helyre, ahol kovácsműhely van. De azért beletelik egy negyedóra.
– Egy negyedóra! – kiáltott fel Madeleine.
Előző este esett, a talaj felázott, a taliga percről percre mélyebbre süllyedt a földbe és mindjobban nyomta az öreg fuvaros mellét. Nyilvánvaló volt, hogy öt perc sem telik belé, minden bordája beszakad.
– Lehetetlenség egy negyedóráig várni – mondta Madeleine úr a bámészkodó parasztoknak.
– De muszáj!
– Addigra késő lesz! Nem látják, hogy a kocsi folyvást süllyed?
– Abbiz igaz!
– Hallgassanak ide – szólt újra Madeleine –, van még a kocsi alatt annyi hely, hogy egy ember alábújhat és fölemelheti a hátával. Csak egy félpercig, az alatt kihúzhatják a szerencsétlent. Van-e itt valaki, akinek van hozzá dereka és szíve? Öt arany üti a markát.
Senki se mozdult.
– Tíz arany – duplázott rá Madeleine.
Az emberek lesütötték szemüket.
– Fene nagy erő kellene ahhoz – dörmögte egyikük. – Meg aztán agyon is nyomhatja az embert a teher!
– Akkor hát húsz arany! – szólt megint Madeleine.
Csend.
– Nem a jóakarat hiányzik belőlük – szólalt meg most egy hang.
Madeleine úr hátrafordult és megismerte: Javert volt. Idejövet észre sem vette.
Javert folytatta:
– Hanem az erő. Rettenetes embernek kell lenni annak, aki föl tud emelni a hátán ekkora szekeret.
Majd tekintetét Madeleine-re szegezve és külön-külön megnyomva minden egyes szavát, így folytatta:
– Életemben egyetlen embert ismertem, aki képes lett volna megtenni azt, amit ön kíván, Madeleine úr.
Madeleine összerezzent.
Javert közömbös arccal, de szemét le nem véve Madeleine-ről hozzátette: – Egy fegyenc volt.
– Ah! – szólt Madeleine
– A touloni fegyenctelepen.
Madeleine elsápadt.
Közben a szekér lassanként mind mélyebbre süllyedt. Fauchelevent apó hörgött és üvöltött:
– Megfulladok! A bordám összeroppan! Emelőt! Akármit! Jaj!
Madeleine körülpillantott:
– Hát nincs senki, aki húsz arany jutalomért megmenti ennek a szegény öregnek az életét?
Senki se mozdult. Javert ismét megszólalt:
– Csak egy embert ismertem, aki helyettesíteni tudná az emelőt. Az a bizonyos fegyenc volt.
– Jaj! Összeroppanok! – kiáltotta az öreg.
Madeleine fölnézett, pillantása találkozott Javert sólyomszemével, amely még mindig rámeredt: végignézett a mozdulatlan parasztokon és szomorúan mosolygott. Azután szó nélkül térdre ereszkedett, és mielőtt a tömeg egyetlen szót kiálthatott volna, már a kocsi alatt volt.
A néma várakozás irtózatos pillanata következett.
Látták, amint Madeleine majdnem hason fekve, a szörnyű teher alatt két ízben is hiába próbálja egymáshoz közelíteni a térdeit és könyökeit. Kiáltozták neki:
– Madeleine apó! Hagyja abba!
Maga az öreg Fauchelevent is mondta:
– Menjen innét, Madeleine úr! Úgyis meg kell halnom! Hagyjon el! Még majd magát is agyonnyomatja!
Madeleine nem válaszolt.
Az emberek visszafojtották lélegzetüket. A kerekek egyre mélyebbre vágódtak, és már szinte lehetetlennek látszott, hogy Madeleine előkerülhessen a kocsi alól.
Egyszer csak megingott az óriási teher, a kocsi lassan emelkedett, a kerekek félig kiemelődtek a sárból. Elfulladt hang kiáltotta:
– Segítsetek! Gyorsan!
Madeleine volt, aki utolsó erejét szedte össze.
Az emberek odarohantak. Egynek az önfeláldozása erőt és bátorságot öntött valamennyibe. Egyszerre húsz kar emelte följebb a kocsit. Az öreg Fauchelevent meg volt mentve.
Madeleine fölállott. Halálsápadt volt, csurgott róla a verejték. Ruhája csupa szakadás, csupa sár lett. Mindenki sírt. Az aggastyán a térdét csókolgatta és az Úristen küldöttjének nevezte. Madeleine arcán valamilyen boldog, mennyei szenvedés kifejezése jelent meg. Nyugodtan szegezte tekintetét Javert-re, aki még mindig őt nézte.

VII

Fauchelevent kertész lesz Párizsban

Fauchelevent, mikor elesett, eltörte a térdkalácsát. Madeleine apó a kórházba vitette, amelyet ő emeltetett a munkásai számára a gyárépületben, s amelyben két irgalmas nővér ápolta a betegeket. Másnap reggel az öreg egy ezerfrankos bankjegyet talált az éjjeliszekrényén, mellette egy cédulát Madeleine apó keze írásával: "Megveszem a kocsiját és a lovát." A kocsi összetört, a ló kimúlt. Fauchelevent meggyógyult, de a térde merev maradt. Madeleine úr, az ápolónővérek és a plébános ajánlata révén, kertészi állást szerzett neki Párizsban, a Saint-Antoine negyed egyik apácazárdájában.
Kevéssel ez után az eset után nevezték ki Madeleine urat polgármesterré. Javert, mikor az első ízben látta Madeleine úr mellén a szalagot, mely az egész város fölött fennhatósággal ruházta föl, olyasféle megrendülést érzett, mint egy véreb, mely gazdája ruhájában farkast szimatol. Ettől fogva, amennyire tehette, kitért az útjából. Ha a szolgálat megkövetelte, és semmiképpen sem kerülhette el, hogy találkozzék a polgármester úrral, olyankor a legmélyebb tisztelettel beszélt vele.
A jólétnek, amelyet Montreuil-sur-Merben Madeleine apó megteremtett, a már említett látható jeleken kívül volt egy olyan tünete is, mely bár nem látható, nem kevésbé jelentőséges. Ez a tünet sohasem csal. Ha a lakosság nélkülöz, ha nincs munka, ha pang a kereskedelem, akkor az adóköteles polgár pénzszűke miatt késedelmesen adózik, kivárja vagy be sem tartja a határnapokat, és az állam tömérdek pénzt pazarol behajtási és végrehajtási költségekre. Ha viszont van bőven munka, ha a vidék virágzó és gazdag, akkor az adó könnyen befolyik, és az államnak nem kerül sokba. El lehet mondani, hogy az általános szegénységnek és gazdagságnak van egy csalhatatlan hőmérője: az adószedés költsége. Ebben az időben a Montreuil-sur-Mer-i járásban az adószedés költségei háromnegyed résszel csökkentek, miért is Villéle* úr, az akkori pénzügyminiszter, gyakran kiemelte ezt a járást, mint példamutatót.
Ez volt a helyzet Fantine szülővárosában, mikor oda visszaérkezett. Már senki sem emlékezett rá. Szerencsére Madeleine úr gyárának kapuja olyan volt, mint valami baráti arc. Jelentkezett, és fölvették a női műhelybe. Fantine-nak merőben új volt ez a munka, eléggé ügyetlenül végezte, így aztán egy-egy napi munkája nem valami sokat jövedelmezett. De megélt belőle, problémája megoldódott: meg tudta keresni a kenyerét.

VIII

Victurnienné harmincöt frankot költ erkölcsi célból

Mikor Fantine látta, hogy meg tud élni, egy rövid ideig boldog volt. Élni, tisztességesen, a két keze munkájából – micsoda égi kegy! Valóban újra kedvet kapott a munkához. Vett egy tükröt, gyönyörködve nézte viruló ifjúságát, szép haját, szép fogait, sok mindent felejtett, csak Cosette-re és a jövő kilátásaira gondolt, s majdnem boldog volt. Kibérelt egy kis szobát és majdani keresetére hitelbe vásárolt bútorokat. Ebben még a rendetlen életmód megszokása nyilvánult meg.
Mivel nem mondhatta magát férjes asszonynak, mint már jeleztük, óvakodott említést tenni a kislányáról.
Láttuk, hogy eleinte pontosan fizetett Thénardier-éknak. Minthogy csak a nevét tudta leírni, kénytelen volt utcai írnokokkal íratni nekik.
Gyakran íratott. Ez feltűnt. A női munkateremben megindult a pusmogás, hogy Fantine "nagyban levelez", meg hogy "adja a bankot".
Semmit sem fürkésznek az emberek egymás dolgaiban oly mohó érdeklődéssel, mint azt, amihez semmi közük. – Miért jár mindig késő este haza ez meg ez az úr? Miért nem akasztja föl ez meg ez az úr a kulcsát csütörtöki napon? Miért kószál folyton mellékutcákon? Miért száll ki ez a hölgy a bérkocsiból, mielőtt a ház elé érne? Miért hozat egy doboz levélpapírt, amikor már egész fiókra való van neki? És így tovább. – Vannak emberek, akik, hogy megfejthessék ezeket a számukra teljesen közömbös rejtvényeket, több pénzt költenek, több időt pocsékolnak, több fáradságot viselnek el, mint amennyi tíz jó cselekedetre elegendő lenne. És mindezt fölöslegesen, pusztán az élvezet kedvéért, teljesen öncélú kíváncsiságból. Képesek ezt az urat vagy ezt a hölgyet napokon át kísérgetni, órák hosszat őrt állni utcasarkokon, kapualjakban, éjszaka, hidegben, esőben, megvesztegetni küldöncöket, leitatni kocsisokat és lakájokat, lepénzelni egy szobalányt, megvesztegetni egy portást. Miért? Semmiért. Csak éppen, mert mindenáron látni, tudni, befurakodni akarnak. Mert élnek-halnak a pletykáért. És ezek a megismert titkok, napfényre hozott rejtélyek, megfejtett talányok sokszor katasztrófát idéznek elő, párbajt, vagyonbukást, családok romlását, életpályák összeroppanását, nagy örömére azoknak, akik érdek nélkül, tisztára kíváncsi ösztönből "mindent lelepleztek". Elég szomorú.
Némely ember kizárólag azért gonosz, mert nem bírja ki, hogy ne jártassá a száját. Társalgásuk, mely a szalonban csevegés, előszobában fecsegés, hasonlatos azokhoz a kandallókhoz, melyekben gyorsan ég el a fa, ezért sok tüzelőszert fogyasztanak; és a tüzelőszer kinek-kinek a felebarátja.
Fantine-t tehát figyelték.
Amellett nem egy nő irigykedett is rá, irigyelte a szőke haját és hófehér fogát.
Megállapították, hogy a műhelyben, mialatt a többiek közt dolgozott, gyakran félrefordult és egy könnyet törölt ki a szeméből. Olyankor volt ez, amikor a gyermekére gondolt; talán a férfira is, akit szeretett.
Fájdalmas műtét eltépni a múlthoz fűző szomorú kötelékeket.
Megállapították, hogy minden hónapban legalább kétszer küld levelet, mindig ugyanarra a címre, s hogy bérmentesítette a leveleket.
Sikerült megszereznie a címet is: "Thénardier fogadós úrnak, Montfermeil." A kocsmában megoldották a nyelvét az utcai nyilvános írnoknak. Ez a vén csacsi nyomban kiforgatta titkokat rejtő zsebét, mihelyt megtelt a bendője vörös borral. Elég az hozzá, kiderült, hogy Fantine-nak gyermeke van. "Rosszféle lehet" – mondták. Akadt egy vénasszony, aki nem volt rest elutazni Montfermeilbe, beszélt a Thénardier-házaspárral, s mikor visszajött, azt mondta: Harmincöt frankomba került, de megérte. Láttam a gyereket!
A vénasszony egy Victurnienné nevű szipirtyó volt, mindenki erényének őrzője és csősze. Ötvenhárom éves volt és nemcsak vén, hanem a tetejébe rút is. Mekegő hang, ugribugri elme. Csodálatos, de ennek a vénségnek volt fiatalsága is. Ifjúkorában, 1793 derekán, egybekelt egy kiugrott baráttal, aki vörös sipkát nyomott a fejébe és a bernardinusoktól átállt a jakobinusokhoz.* Victurnienné szikkadt, tikkadt, tüskés, töviskés, kérges, férges, mérges teremtés volt; megtartotta emlékezetében a barátot, akinek özvegye volt, s aki annak idején megszelídítette és móresre tanította. Ezen a csalánon meglátszott, hogy valaha csuhához dörgölőzött. Mikor eljött a Restauráció, jámborságra adta a fejét, mégpedig akkora nekibuzdulással, hogy a papok megbocsátották neki a szerzetes-férjet. Volt valami kis ingatlana, azt nagy hűhóval egy vallásos egyesületre hagyományozta. Az arras-i püspöki palotában szívesen látott vendég volt. Szóval ez a Victurnienné ment el Montfermeilbe és jelentette, mikor hazatért: Láttam a gyereket.
Mindez időbe került. Fantine már egy éve dolgozott a gyárban, amikor egy reggel a műhely felügyelőnője a polgármester úr megbízásából átadott neki ötven frankot azzal, hogy elbocsátják a műhelyből, és ugyancsak a polgármester úr nevében felszólította, hogy költözzön el a városból.
Pontosan abban a hónapban történt ez, amikor Thénardier-ék, miután már egyszer hat frank helyett tizenkettőt kértek, azt követelték, hogy tizenkét frank helyett tizenötöt fizessen.
Fantine le volt sújtva. A városból nem mehetett el, mert hátralékban volt a lakbérrel és a bútorok árával is tartozott. Az ötven frank nem volt elegendő, hogy kifizesse az adósságát. Néhány esdeklő szót motyogott. A felügyelőnő azonban értésére adta, hogy tüstént kotródnia kell a műhelyből. Fantine különben is középszerű munkásnő volt. Inkább a szégyentől, mint a kétségbeeséstől leverten hagyta el a műhelyt és ment haza a szobájába. Most már mindenki tud a bűnéről!
Nem érzett magában erőt, hogy egy szót is szóljon. Tanácsolták neki, keresse föl a polgármester urat. Nem merte megtenni. A polgármester úr ötven frankot adott neki, mert jó ember, és elkergeti, mert igazságos. Fantine meggörnyedt az ítélet súlya alatt.

IX

Victurnienné sikere

A barát özvegye tehát mégiscsak jó volt valamire.
Egyébként Madeleine úr az egészről semmit sem tudott. Gyakoriak az életben az események ilyen kapcsolódásai. Madeleine úr nagyon ritkán tette be a lábát a nők műhelyébe. Ennek a műhelynek az élére egy vénlányt állított, akit a plébános ajánlott neki, és tökéletesen megbízott ebben a felügyelőnőben. Igazán tiszteletre méltó, erélyes, méltányos, becsületes nőszemély volt. Megadatott neki az a fajta könyörület, mely adakozni kész, de már kevesebb volt benne abból a könyörületből, mely megért és megbocsát. Madeleine úr mindent ráhagyott. A legjava emberek is gyakran kénytelenek átruházni hatalmukat. Ennek a teljhatalomnak a birtokában és abban a meggyőződésben, hogy helyesen cselekszik, indította meg és tárgyalta le a felügyelőnő a pert, ítélte el és végezte ki Fantine-t.
Az ötven frankot abból az összegből adta neki, amelyet Madeleine bocsátott a rendelkezésére, könyöradományokra és munkásnők segélyezésére, elszámolási kötelezettség nélkül.
Fantine be akart állni cselédnek. Sorra járta a házakat. Sehol sem fogadták fel. A városból ki nem mozdulhatott. A zsibárus, akinek a bútorok – micsoda bútorok – árával tartozott, megfenyegette: Ha elmegy, lecsukatom, mint tolvajt. A háziúr, akinek a lakbérrel tartozott, azt mondta neki: Maga csinos és fiatal, ha akar, tud fizetni.
Fantine az ötven frankot szétosztotta a háziúr és a zsibárus között, a bútorzat háromnegyed részét visszaadta a kereskedőnek, csak a legszükségesebbet tartotta meg, és úgy maradt, munka, foglalkozás nélkül. Nem volt egyebe, mint az ágya és még vagy száz frank adóssága.
Elkezdett durva ingeket varrni a helyőrség katonái számára, ezzel megkeresett napjában tizenkét sout. Kislánya napi tíz souba került. Ekkor kezdett rendetlenül fizetni Thénardier-éknak.
Közben egy öregasszony, akinél, mikor esténként hazatért, a gyertyáját szokta meggyújtani, megtanította, hogyan kell szegénységben élni. Kevésből élni – ebben még az is benne van: semmiből megélni. Két szoba ez; az első csak homályos, a második vaksötét.
Fantine megtanulta, hogyan húzhatja ki az ember a telet fűtés nélkül, hogyan mond le egy madárkáról, amely kétnaponként egy garas ára kölest eszik meg, hogyan kell takarónak használni a szoknyát és szoknyának a takarót, hogyan lehet megtakarítani a gyertyát oly módon, hogy az ember a szemközti ablakból jövő gyertyavilágnál fogyasztja el a vacsoráját. Az embereknek sejtelmük sincs, hogy törékeny teremtések, akik szűkölködésben és tisztességben öregedtek meg, mi mindent tudnak csinálni egy sou-val. Ez végül tehetségükké válik.
Fantine megszerezte ezt a nagyszerű tehetséget, és egy kicsit megjött a bátorsága.
Ez idő tájt mondta egyik szomszédasszonyának:
– Eh! Azt gondolom magamban: ha csak öt órát alszom és a nap többi részében varrók, mindig meg tudom keresni nagyjából a kenyérre valót. Meg aztán, amikor az ember szomorú, kevesebbet alszik. Hát igen, egyfelől a szenvedés, a nyugtalanság, meg egy darabka kenyér, másfelől meg a búbánat, majd csak jóllakom.
Ebben a siralmas helyzetben micsoda boldogság lett volna neki, ha a kislánya vele lehet. Gondolt is rá, hogy elhozatja. De minek? Hogy a gyerek vele együtt koplaljon? Különben is, tartozik Thénardier-éknak! Hogyan fizesse ki őket? És az útiköltség! Hát azt honnan teremtse elő?
Az öregasszony, aki, hogy úgy mondjuk, leckéket adott neki a nélkülözésből, szentéletű vénlány volt, Marguerite-nek hívták. Jó értelemben volt ájtatos, és szegény létére könyörületes nemcsak a szegények, hanem a gazdagok iránt is. A betűvetéshez csak annyit értett, hogy hibásan le tudta írni a nevét, így: Margeritte. De hitt Istenben, ami a legfőbb tudomány.
Sok ilyen teremtmény virágzik lent a mélyben; eljön a nap, amikor egyszer majd ezek kerülnek felül. Az ilyen életnek van másnapja.
Fantine eleinte annyira szégyenkezett, hogy nem mert kimenni a házból.
Ha az utcán járt, megérezte, hogy az emberek utána fordulnak és ujjal mutogatnak rá: mindenki megnézte, és senki sem köszöntötte; a járókelők maró hideg megvetése a húsába és lelkébe hasított, mint a jeges szél.
Kisvárosban egy megtévedt nő mintha meztelenül állna mindenki csúfolódása és kíváncsiskodása előtt. Párizsban legalább senki sem ismeri az embert, és ez az ismeretlenség ruhaként védi. Ó, mennyire vágyakozott Fantine Párizsba! Lehetetlenséget kívánt.
Bele kellett szokni a lenézettségbe, ahogyan megszokta a nélkülözést. Lassanként elszánta magát. Két-három hónap múltán lerázta magáról a szégyenkezést, és úgy járt az utcán, mintha mi sem történt volna. "Nem törődök vele" – mondta magában. Emelt fővel járt-kelt, ajkán keserű mosoly, és érezte, hogy szemérmetlenné vált.
Victurnienné néha megpillantotta ablakából, észrevette, hogy ínséget szenved "ez a perszóna", aki az ő közbelépése folytán jutott oda, "ahová való", észrevette és elégedetten dörzsölte kezét. A gonoszoknak az öröme is sötét.
A túlfeszített munka kifárasztotta Fantine-t, és száraz köhécselése mindinkább erősödött. Mondta is néha szomszédnőjének, Marguerite-nek:
– Nézze csak, milyen forró a kezem.
Mégis reggelenként, amikor az ócska, törött fésűvel kibontotta szép haját, mely selymesen hullámozva omlott a vállára, egy-egy percre a boldog kacérság gyönyörét élvezte.

X

Fokozódik a siker

A tél vége felé küldték el a gyárból; elmúlt a nyár, megint tél lett. Rövid napok, kevesebb munka. Télen nincs meleg, nincs fény, nincs dél, a reggel egybefolyik az esttel, köd, szürkület, az ablak homályos, nem lát jól az ember. Az égbolt, mint egy pinceablak. Egész nap, mintha pincében ülne az ember. A napfény szegényesen dereng. Szörnyű évszak! A tél kővé dermeszti az egek vizét és az emberek szívét. A hitelezők zaklatták Fantine-t.
Nagyon szűkösen keresett. Adósságai növekedtek. Thénardier-ék, akik pontatlanul kapták a pénzt, állandóan levelekkel ostromolták, melyeknek tartalma elcsüggesztette, portóköltsége kifosztotta. Egyszer azt írták, hogy a kis Cosette meztelenül jár a nagy hidegben, gyapjúszoknya kell neki, az anyja küldjön erre legalább tíz frankot. Fantine megkapta a levelet és egész nap a kezében gyűrögette. Este bement a borbélyhoz, akinek a közeli utcasarkon volt a műhelye, és kivette a fésűjét. Csodálatos szőke haja a fésűjéig omlott alá.
– De szép haj! – kiáltott fel a fodrász.
– Mennyit ad érte? – kérdezte Fantine.
– Tíz frankot.
– Vágja le.
A pénzért kötött szoknyát vett és elküldte Thénardier-éknak. Ez a szoknya éktelen dühbe hozta a Thénardier-házaspárt. Ők a pénzre számítottak. A szoknyát odaadták Éponine-nak. Szegény Pacsirta tovább didergett.
Fantine azt gondolta magában: "Gyermekem nem fázik többé. A hajammal öltöztettem fel." Kis kerek főkötőt viselt, azzal leplezte, hogy lenyíratta a haját, és így még mindig csinos volt.
Valami sötét háborgás dúlt Fantine szívében. Mikor látta, hogy már nincs miből hajfonatot csavarnia, kezdett mindent meggyűlölni maga körül. Sokáig ő is, mint mindenki, tisztelettel viseltetett Madeleine apó iránt. De lassanként, ahogy százszor is elmondta magában, hogy ő kergette el, és ő okozta a szerencsétlenségét, odáig jutott, hogy őt is gyűlölte, sőt legfőképpen őt. Ha olyankor ment el a gyár előtt, amikor a munkások a kapuban álltak, kényszeredetten nevetett és dalolt.
Egy öreg munkásasszony, aki egyszer meglátta, ahogy így nevet és dalol, megjegyezte:
– Ennek a lánynak rossz vége lesz.
Összeadta magát valakivel, egy férfival, aki éppen útjába akadt, szerelem nélkül, puszta dacból, keserű haraggal a szívében. Nyomorult, ágról szakadt muzsikus volt, rest koldus csavargó, aki verte és utálattal hagyta el, ahogyan őt Fantine felszedte.
Fantine imádta gyermekét.
Mennél lejjebb züllött, annál komorabbá lett körülötte a világ, de annál fényesebben tündökölt lelke mélyén az édes kis angyal. Biztatta magát: "Ha gazdag leszek, Cosette velem fog élni." És nevetett. Köhögése nem enyhült, hátát izzadság verte ki.
Egy nap levelet kapott Thénardier-éktól. Azt írták: "Cosette beteg, elkapta a környéken pusztító ragályt. Köleshimlőnek mondják. Drága gyógyszerekre van szüksége. Tönkremegyünk belé, nem győzzük pénzzel. Ha egy héten belül nem küld negyven frankot, a kicsikének vége van." Fantine eszelősen fölkacagott és odaszólt öreg szomszédnőjének:
– Na, ezek jól adják! Negyven frank! Két arany! Honnan vegyem? Mit gondolnak azok a buta parasztok!
Kiment a folyosóra egy keskeny ablakhoz és újból elolvasta a levelet. Aztán lement a lépcsőn, ki az utcára, futott, ugrált, kacagott.
Valaki szembejött vele és megkérdezte:
– Mitől van olyan virágos jókedve?
– Egy ostoba levelet kaptam faluról – válaszolt. – Negyven frankot kérnek tőlem a buta parasztok!
Ahogy kiért, a piactérre, nagy csődületet látott egy furcsa formájú kocsi körül. A kocsi tetején nagyban szónokolt egy vörös ruhás ember.
Vándor fogműves volt, aki a vásárokat járta, és teljes fogsorokat, bódítószereket, holmi porokat meg elixíreket árult.
Fantine a tömeg közé vegyült és a többiekkel együtt nevetett a handabandázáson, melyben a csőcselék szavajárása és az úrinép kifejezésmódja keveredett. A fogműves meglátta a nevető arcú, szép lányt és rákiáltott:
– De szép foga van! Magának, aki ott nevet. Ha nekem adja a két metszőjét, egy-egy aranyat kap értük.
– Mik azok a metszők? – kérdezte Fantine.
– Fölül a két középső foga – felelte a fogműves.
– Borzasztó! – kiáltott Fantine.
– Két arany! – dörmögte egy fogatlan vénasszony. – Ez aztán a szerencse!
Fantine elrohant és befogta a fülét, hogy ne hallja a fogműves rekedt hangját, ahogy utána kiabált:
– Gondolja meg, szép kisasszony! Két aranynak jó hasznát veheti. Ha rászánja magát, jöjjön el ma este az Ezüst hajó-ba, ott megtalál.
Fantine hazament és dühösen elmondta a dolgot Marguerite-nek, derék szomszédnőjének:
– Hallott már ilyet, hát nem gyalázatos ember? Hogy is engedhetik szabadon járni az ilyent! Hogy én kihúzassam a két első fogamat! Borzalmasan megcsúnyulnék! A haj kinő, de a fogak! Ó, a vadállat! Inkább fejest ugrom le az ötödik emeletről! Azt mondta, hogy ma este az Ezüst hajó fogadóban lesz.
– S mennyit kínált? – kérdezte Marguerite.
– Két aranyat.
– Az annyi mint negyven frank.
– Igen – szólt Fantine –, negyven frank.
Elgondolkozva ült le a munkájához. Negyedóra múlva abbahagyta a varrást és kiment a folyosóra, hogy még egyszer elolvassa Thénardier-ék levelét.
Mikor visszament, megkérdezte Marguerite-től, aki mellette dolgozott:
– Mi lehet az a köleshimlő? Nem tudja?
– Tudom hát – felelte az öreg lány –, betegség.
– Sok orvosság kell a gyógyításhoz?
– Rengeteg.
– És hogy kapja el az ember?
– Hát csakúgy, mint más betegséget.
– Gyerekek is megkaphatják?
– Azok különösen.
– És bele lehet halni?
– Nagyon is – mondta Marguerite.
Fantine kiment és megint elolvasta a levelet.
Este elment hazulról és a Párizs utca felé tartott, ahol vendégfogadók vannak.
Marguerite másnap, ahogy napkelte előtt belépett Fantine szobájába – mert mindig együtt dolgoztak, hogy ne kelljen két gyertyát égetniük – Fantine-t az ágy szélén ülve találta, sápadtan, dermedten. Le se feküdt este óta. Főkötőjét a térdére ejtette. A gyertya egész éjjel égett, alig maradt belőle valami.
A szörnyű rendetlenség láttára Marguerite megállt a küszöbön és fölkiáltott:
– Szent Isten! A gyertya csonkig égett! Mi lelte magát?
Aztán ránézett Fantine-ra, aki feléje fordította megnyírt fejét.
Fantine este óta tíz évet öregedett.
– Jézusom, mi baja van, Fantine?
– Semmi bajom – válaszolt Fantine. – Ellenkezőleg. Boldog vagyok, mert a gyermekem nem fog meghalni segítség híján abban a borzalmas betegségben.
A két aranyra mutatott, ami ott fénylett az asztalon.
– Úrjézus! – szólt Marguerite. – Hiszen az egész vagyon! Honnét ez a két arany?
– Szereztem.
És elmosolyodott. A gyertyafény megvilágította az arcát. Vérző mosoly volt. Vöröses nyál szivárgott a szája szögletéből, és a szájában fekete lyuk sötétlett.
Elülső fogai hiányoztak.
A negyven frankot elküldte Montfermeilbe.
Egyébként csak Thénardier-ék fortélya volt, hogy pénzhez jussanak. Cosette nem volt beteg.
Fantine a tükrét kihajította az ablakon. Második emeleti szobácskáját már rég felcserélte egy padlás-zugollyal, amely csapóajtóval záródott. Afféle szűk odú volt ez, ahol a tető ferdén szögellik a padozatra, s az ember minduntalan beleveri a fejét. A szegény, miként életútjának, ugyanúgy szobájának végéhez is csak egyre jobban meggörnyedve juthat el. Fantine-nak már nem volt ágya; csak egy darab rongya maradt takarónak, egy szalmazsákja a csupasz padlón, meg egy lyukas szalmaszéke. Elszáradt törpe rózsafája elfeledve állt a sarokban. A másik sarokban vajasbödön, amelyben vizet tartott. A víz télen befagyott, s heteken át jégkarikák jelezték a víz változó szintjét. Fantine elvesztette a szégyenérzetét; kiveszett belőle a hiúság is. Ez már a végső jel. Piszkos főkötőben járt. Vagy mert nem ért rá, vagy mert nem törődött vele, már a fehérneműjét sem tartotta rendben. A harisnyáját, ha a sarka kilyukadt, beljebb gyűrte a cipőjébe. Ez meglátszott a függőleges ráncokon. Ócska, elnyűtt ruhaderekát pamutvászon-darabokkal foltozgatta ki, amelyek a legkisebb mozdulatra kifeslettek. Az emberek, akiknek tartozott, "jeleneteket" csaptak neki, egy percnyi nyugta nem volt tőlük. Hol az utcán, hol hazamenet a lépcsőn találkozott velük. Éjszakákon át sírt és töprengett. Szeme betegesen csillogott, vállában, bal lapockája alatt állandóan szúró fájást érzett. Sokat köhögött. Mélységesen gyűlölte Madeleine apót, de nem panaszkodott. Naponta tizenhét órát dolgozott. De egy vállalkozó, aki a börtönökben a fegyencnőkkel potom pénzért dolgoztatott, hirtelen lenyomta a munkabéreket, úgyhogy a szabad munkásnők naponta csak kilenc sou-t kereshettek. Tizenhét órai munka, és kilenc sou kereset! Hitelezői kérlelhetetlenebbek voltak, mint valaha. A zsibárus, aki majdnem minden bútorát visszavette, szünet nélkül zaklatta:
– Mikor fizetsz már, te cafat?
Mit akarnak tőle, jóságos Isten! Üldözöttnek érezte magát, és valami vadállati védekező ösztön támadt föl benne. Ugyanez idő tájt Thénardier azt írta neki, hogy már épp eleget várt, túlságosan jószívű volt, de most már aztán követeli, hogy azonnal küldjön száz frankot, mert ha nem, kidobja a kis Cosette-et, aki épp hogy kilábalt a súlyos betegségéből, kiveri a hidegbe, az országútra, menjen, amerre lát, és forduljon fel, ha akar.
– Száz frank – tépelődött Fantine. De mivel lehessen megkeresni akár csak száz sou-t is?
– Eh! – mondotta – adjuk el azt, ami még van.
A boldogtalan teremtés utcalány lett.

XI

Christus nos liberavit*

Mit mond Fantine története? Azt, hogy a társadalom rabszolganőt vásárol. Kitől? A nyomortól.
Az éhségtől, a fagytól, a számkivetettségtől, az elhagyatottságtól, az ínségtől. Keserves alku. Egy lelket egy falat kenyérért. A nyomor kínálja, a társadalom elfogadja.
Jézus Krisztus szent törvénye kormányozza civilizációnkat, de még nem hatotta át. Mondják, hogy a rabszolgaság megszűnt az európai civilizációban. Tévedés. Megvan ma is, de már csak a nőre nehezedik; és a neve: prostitúció.
A nőre nehezedik, vagyis a kellemre, a gyengédségre, a szépségre, az anyaságra. A férfinak nem ez a legkisebb szégyene.
Attól az időponttól fogva, ameddig a fájdalmas dráma során eljutottunk, Fantine-ban semmi sem maradt abból, ami azelőtt volt. Sárrá lett, de márvánnyá merevült. Aki hozzá nyúl, hidegséget érez. Kézről kézre jár, odaadja magát, nem tudja, kinek. A becstelenség és ridegség élő jelképe. Az élet és a társadalmi rend kimondta rá utolsó szavát. Átélt mindent, amit átélhetett. Minden érzés átviharzott rajta, mindent elviselt, mindent kitapasztalt, mindent elszenvedett, mindent elvesztett, mindent elsiratott. Megadta magát azzal az önmegadással, amely úgy hasonlít a közönyhöz, mint a halál az álomhoz. Nem igyekszik már semmit kikerülni. Nem fél már semmitől. Rászakadhat a mennybolt, rázúdulhat az óceán! Mit bánja ő! Olyan, mint egy teleszívódott spongya.
Legalábbis azt hiszi, de tévedés azt képzelni, hogy az ember fenékig ürítheti sorsának kelyhét, s hogy bárminek is fenekéig hatolhat.
Ó, jaj! Mik is ezek az összevissza hányatott sorsok? Merre tartanak? Miért ilyenek?
Csak az tudja, aki előtt nincs homály.
Ő egyedül. Ő, akinek neve: Isten.

XII

Bamatabois úr szórakozik

Mint minden kisvárosban, Montreuil-sur-Merben is volt egy fiatalemberekből álló kompánia, akik ugyanolyan képpel költik el vidéken ezerötszáz franknyi évjáradékukat, ahogy a hozzájuk hasonló ficsurak Párizsban évi kétszázezer franknak hágnak a nyakára. A nagy semleges hordából való lények ezek: meddők, élősdiek, semmirevalók, van egy darab földjük, egy kicsit ostobák, egy kicsit szellemesek, a szalonban faragatlan tuskónak nézik őket, a kocsmában úriembereknek képzelik magukat; így beszélnek: rétjeim, erdőim, parasztjaim. Kifütyülik a színésznőket, hogy jó ízlésükkel tüntessenek, hajba kapnak a helyőrség tisztjeivel, hogy vitézségüket fitogtassák, vadásznak, szivaroznak, ásítoznak, nagyokat isznak, dohányszagot árasztanak, biliárdoznak, nézegetik a gyorskocsiról leszálló utasokat, kávéházban tanyáznak, vendéglőben étkeznek, kutyát tartanak, amely az asztal alatt lerágja a csontokat, és szeretőt, aki az asztalon elébük rakja az ételt, garasoskodnak, túlozzák a divatot, csodálják a tragédiát,* megvetik a nőket, mégis kitaposott úton járnak, Párizson át Londont és Pont-á-Moussonon* át Párizst majmolják, vénségükre meghülyülnek, nem dolgoznak, semmi hasznot nem hajtanak, de nem is ártanak túl sokat.
Félix Tholomyés úr, ha történetesen szülővárosában marad és sohase kerül el Párizsba, szintén ilyen emberré vált volna.
Ha gazdagabbak lennének, azt mondanák róluk, hogy előkelők, ha szegényebbek, azt, hogy naplopók. Így egyszerűen csak dologtalanok. Vannak a dologtalanok közt untatok és unatkozók, vannak légvárépítők, és akad néhány csirkefogó is.
Akkoriban az elegáns férfi magas gallért, széles nyakkendőt, lógódíszes óraláncot, egymás fölött három különböző színű mellényt viselt (a kéket és pirosat mindig belül), derékba szabott, fecskefarkú olajzöld frakkot, kétsorosan egészen a vállig sűrűn varrott ezüstgombokkal, hozzá világosabb zöld, két oldalt határozatlan, de mindig páratlan egy és tizenegy közt váltakozó számú sujtással zsinórozott nadrágot. Ehhez járult a kurta szárú, patkós sarkú csizma, a keskeny karimájú köcsögkalap, a bodros hajzat, a vastag sétabot és a szójátékoktól hemzsegő társalgás. No meg a sarkantyú és a bajusz. Ebben a korszakban a bajusz a polgárt, a sarkantyú a gyalogos sétálót jellemezte.
A vidéki gavallér hosszabb sarkantyút és bozontosabb bajuszt viselt.
Ebben az időben a dél-amerikai köztársaságok a spanyol király ellen hadakoztak, Bolivár* harcolt Morillo* ellen. A keskeny szélű kalap királypárti volt, és morillo volt a neve; a szabadelvűek széles karimájú kalapot hordtak, ezt bolivarnak nevezték.
Nyolc-tíz hónappal az előző lapokon elmondott események után, 1823 januárjának első napjaiban, egy havas estén, az említett dologtalan ficsurak egyike, mégpedig a "jóérzelműek" közül való, mert morillo-kalap volt a fején, jó melegen beburkolózva a bő köpenybe, mely télen szükséges tartozéka volt a divatos öltözéknek, azzal szórakozott, hogy belekötött egy nőszemélybe,* aki mélyen kivágott báliruhában, virágos fejdísszel sétált ide-oda a tiszti kávéház előtt. A ficsúr szivarozott, mert hát így kívánta a divat.
Ahányszor a nő elment előtte, arcába fújta a szivarfüstöt és odamondott neki néhány szót, amit elmés tréfának hitt, mint például:
– De csúf vagy, babám! Mit mutogatod magad? Nincsenek fogaid! – És így tovább.
A ficsúrnak Bamatabois volt a neve. A nő, aki mint valami szomorú kísértet járt-kelt a havon, nem felelt neki, rá sem nézett, szótlanul, komor szabályossággal folytatta sétáját, ötpercenként visszatérve a gúny ostorcsapásai elé, akárcsak a vesszőfutásra ítélt katona. Ingerkedésének hatástalan volta nyilván bosszantotta a léhűtőt. Fölhasználva azt a pillanatot, amikor a nő megfordult, nesztelenül, alig bírva visszafojtani nevetését, utána eredt, lehajolt, fölmarkolt egy csomó havat és két csupasz válla között a hátába zúdította. A lány felhördült, megfordult, mint egy nősténypárduc ugrott neki a férfinak, arcába mélyesztette körmeit, a legocsmányabb szóáradattal, amilyen csak egy pocsolyában fetrengő részeg katonától telhet ki. A pálinkától rekedt hangon üvöltött szidalmak undorítóan ömlöttek a szájából, melyből csakugyan hiányzott a két elülső fog. Fantine volt. A lármára a tisztek kitódultak a kávéházból, a járókelők összecsődültek és vihogó, hurrogó, tapsoló csoport gyűlt a dulakodva hempergő pár köré, s a nagy kavarodásban alig lehetett fölismerni, melyik a férfi, melyik a nő. A férfi kapálózott, kalapja a földön hevert, a nő pedig fejdísz, fogak és haj nélkül, elkékülve a dühtől, borzalmasan ordítozva, kézzel-lábbal ütötte, rúgta.
Egyszerre egy magas termetű férfi vált ki a tömegből, sárral bevert, selyem vállfűzőjénél fogva megragadta a nőt és rászólt:
– Velem jössz!
A nő felnézett, őrjöngő hangja elhalt. Szeme üvegesen kimeredt, elkékült arca halálsápadtra vált, egész teste remegett a félelemtől. Fölismerte Javert-t.
A ficsúr élt a kedvező alkalommal, hogy elpárologhasson.

XIII

Néhány rendőrségi kérdés tisztázódik

Javert félretolta a bámészkodókat, átfurakodott a körön és a szerencsétlen nőt magával vonszolva, nagy léptekkel elindult a tér túlsó felén álló rendőrségi hivatal felé. A nő gépiesen hagyta magát vonszolni. Egyikük se szólt egy szót se. A nézők serege, a mulatság önkívületében, csúfondáros kiáltozás közt özönlött utánuk. A legvégletesebb nyomor látványa kiváltja a trágárságokat.
Odaértek a rendőrségi hivatalhoz. Alacsony terem volt, üvegezett vasrácsos ajtaja az utcára nyílt, egy vaskályha fűtötte, előtte őrszem posztolt. Javert belépett Fantine-nal együtt, aztán bezárta maga mögött az ajtót, nagy csalódására a kíváncsiaknak, akik lábujjhegyre ágaskodva nyújtogatták nyakukat a homályos üvegű ajtó előtt, hogy valamit lássanak. A kíváncsiság hasonlít a falánksághoz. A szem habzsolni akar.
Ahogy beléptek, Fantine az egyik sarokba roskadt, mozdulatlanul, némán kuporgott, mint egy ijedt kutya.
Az ügyeletes altiszt égő gyertyát tett az asztalra. Javert leült, bélyeges papírt vett elő a zsebéből és írni kezdett.
Törvényeink az effajta nőket kényre-kegyre kiszolgáltatják a rendőrségnek. Az azt teszi velük, amit akar, úgy bünteti őket, ahogy jónak látja, és tetszése szerint vonhatja el tőlük azt a két szomorú dolgot, amit iparuknak és szabadságuknak neveznek. Javert teljesen részvétlennek látszott, arca semmiféle indulatot nem árult el. Pedig valójában komolyan és mélyen elfogódott volt. Egyike volt ez azoknak a pillanatoknak, amikor ellenőrzés nélkül, de a szigorú lelkiismeret aggályoskodásával gyakorolta belátására bízott rettenetes hatalmát. Érezte, hogy rendőrtiszti széke ebben a percben bírói emelvény. Itt most ő ítélkezik. Ítélkezik és elítél. Minden gondolatát összeszedte és az eléje került fontos ügyre irányította. Mennél tovább latolgatta a leány cselekedetét, annál jobban felháborodott. Nyilvánvaló, hogy bűntény az, ami szeme láttára történt. Tanúja volt, hogy a társadalmat, amelyet ezúttal egy választójoggal bíró birtokos képviselt, az imént nyílt utcán megsértette és megtámadta egy személy, aki kívül áll a társadalmon. Egy utcalány merényletet követett el egy polgár ellen. Ezt ő, Javert, saját szemével látta. Szótlanul folytatta az írást.
Mikor végzett vele, aláírta, összehajtogatta a papírt és átadta az altisztnek.
– Vegyen magához három embert – rendelkezett –, és vigye ezt a lányt a dutyiba.
Aztán Fantine-hoz fordult.
– Hat hónapot kapsz.
A szerencsétlen teremtés megremegett.
– Hat hónap! Hathónapi börtön! – jajveszékelt. – Hat hónapon át csak napi hét sou-t keresek! Mi lesz Cosette-tel? Lányom! Kicsi leánykám! De hiszen még több mint száz frankkal tartozom Thénardier-éknak. Tudja-e ezt, felügyelő úr?
Nem állt fel, kezeit összekulcsolva, két térdén csúszott előre a rendőrcsizmától sáros padlón.
– Javert úr – így esdekelt –, könyörüljön meg rajtam. Higgye el, nem én vagyok a hibás. Ha látta volna, hogyan kezdődött, ha látta volna! Esküszöm a jóságos Istenre, hogy nem vagyok hibás. Az az úriember, az a polgár, akit nem is ismerek, havat csúsztatott a hátamba. Hát szabad megdobni bennünket hóval, amikor nyugodtan járkálunk és senkinek semmi rosszat nem teszünk? Ez hozott ki a sodromból. Kérem, én beteges vagyok. Meg aztán az az úr már jó ideje okvetetlenkedett. "Csúf vagy – mondta –, nincsenek fogaid." Hiszen tudom, hogy nincsenek. De én nem csináltam semmit. Azt mondtam magamban: Jó kedve van az úrnak. Illedelmes voltam vele, nem feleseltem. Ekkor havat csúsztatott a hátamba. Javert úr, drága, jó felügyelő úr! Hát nincs senki, aki tanúsíthatná, hogy igazat mondok? Talán nem volt igazam, hogy méregbe jöttem. De hát tetszik tudni, az ember az első pillanatban nem ura önmagának. Feldühödik. Meg aztán, ha valami hideget nyomnak az ember hátába, egészen váratlanul! Bánom már, hogy levertem annak az úrnak a kalapját! Miért ment el? Bocsánatot kérnék tőle. Édes Istenem, oly mindegy nekem, bocsánatot kérek tőle. Irgalmazzon nekem még most az egyszer, Javért úr. Kérem, ön nem is tudja, a börtönben csak hét sou-t lehet keresni, a kormány nem tehet róla, de csak hét sou a kereset, és képzelje el, száz frankot kell fizetnem, különben visszaküldik a kislányomat. Istenem! Nem tarthatom őt magamnál. Gyalázat, amit teszek! Drága Cosette-em, édes kis ártatlan angyalom, mi lesz veled, szegény báránykám! Tetszik tudni, azok a Thénardier-ék, azok a fogadósok, sült parasztok, azokkal nem lehet okoskodni. Pénz kell nekik. Ne csukasson le! Látja, a kicsikémet kiteszik az országútra, menjen amerre lát, télvíz idején. Meg kell könyörülnie rajta, drága, jó Javert úr. Ha nagyobbacska volna, megkeresné a kenyerét, de most még nem tudja, hisz oly kicsi szegény. Nem születtem én rossz nőnek. Nem restségből és nem élvezetvágyból lettem azzá, ami vagyok. Csak a nyomorúság miatt iszom pálinkát. Nem is szeretem, de elkábít. Amikor még jobb sorom volt, csak a szekrényembe kellett volna nézni, láthatta volna akárki, hogy nem vagyok léha, rendetlen nő. Volt fehérneműm, sok, szép fehérneműm. Könyörüljön rajtam, Javert úr!
Így beszélt, összetörve; fuldokolva a zokogástól, nem látott a könnyektől; fedetlen vállal, kezét tördelve, száraz köhécseléssel, halkan rebegte a szavakat, mint aki haldokol. A nagy szívfájdalom, mint valami rettenetes égi sugár, átszellemíti az ilyen szerencsétleneket. Ebben a pillanatban Fantine megint szép lett. Időnként elhallgatott és gyengéden megcsókolta a rendőrkopó kabátja szegélyét. Egy gránitkemény szívet megindított volna; de egy szívet, amely fából van, nem lehet megindítani.
– Jó! – mondta Javert. – Meghallgattalak. Elmondtál mindent? Akkor hát takarodj! Hat hónapot kaptál. Ezt már a mennybeli Úristen se veszi le rólad.
Erre az ünnepélyes kijelentésre: "A mennybeli Úristen se veszi le rólad", Fantine megértette, hogy sorsa meg van pecsételve. Magába roskadva susogta: – Kegyelem!
Javert hátat fordított neki.
Az őrök karon ragadták Fantine-t.
Néhány perccel előbb egy férfi lépett a szobába, senki sem vette észre. Betette az ajtót, nekitámaszkodott, és hallotta Fantine kétségbeesett könyörgését.
Amikor a rendőrök megragadták a szerencsétlent, aki nem akart felállni, előlépett az árnyékból és megszólalt:
– Várjanak egy percig!
Javert fölnézett és megismerte Madeleine urat. Levette a sapkáját és bosszúsan, félszeg mozdulattal köszönt:
– Bocsánat, polgármester úr…
Ez a szó: polgármester úr, különös hatást tett Fantine-ra.
Hirtelen fölegyenesedett, mint valami kísértet, amely a földből kél ki, két karjával visszalökte a katonákat, mielőtt lefoghatták volna, egyenest Madeleine úr elé lépett és tekintetét merően rászegezve, dúlt arccal rákiáltott: – Úgy! Hát te vagy a polgármester úr!
Fölkacagott és az arcába köpött.
Madeleine úr letörölte az arcát és így szólt:
– Javert felügyelő, bocsássa szabadon ezt a nőt.
Javert az első pillanatban úgy érezte, eszét veszti. Egymás után, és szinte egymásba kavarodva élete legnagyobb megrázkódtatásait élte át. Hogy egy utcalány arcul köpjön egy polgármestert, ez oly elképesztő volt, hogy legszörnyűbb rémlátásaiban is szentségtörésnek tartotta volna elképzelni a lehetőségét. Másrészt lelke mélyén valami rettentő és zűrzavaros kapcsolódást sejtett aközt, ami ez a nő volt és ami ez a polgármester lehetett, és akkor iszonyodva valahogyan egészen egyszerűnek látta ezt a hallatlan merényletet. De mikor látta, hogy a polgármester, a köztisztviselő nyugodtan letörli arcát s azt mondja: "Bocsássa szabadon ezt a nőt", szinte elkáprázott az ámulattól, se szólni, se gondolkodni nem tudott; az esemény döbbenetesebb volt, semhogy föl tudta volna fogni ésszel. Megnémult.
A polgármester szava nem kevésbé megrendítő hatást tett Fantine-ra. Kinyújtotta meztelen karját és a kályha csőelzárójába kapaszkodott, mint aki el akar vágódni. Tekintetét körüljártatta a szobán, és csendesen eleredt a szava, mintha magában beszélne.
– Szabadon! Hogy engem szabadon bocsássanak! Hogy ne kelljen hat hónapot leülnöm! Ki mondta ezt? Lehetetlenség, hogy ezt mondta valaki. Rosszul hallottam. Ezt ez a szörnyeteg polgármester nem mondhatta! Talán ön, drága, jó Javert úr, talán ön mondta, hogy bocsássanak szabadon? Hallgassa csak, elmondok mindent, akkor bizonyosan elenged. Ez a gaz polgármester, ez a vén bitang polgármester, ez az oka mindennek. Képzelje, Javert úr, elkergetett! Egy csomó hitvány asszony miatt, akik pletykáznak a műhelyben. Hát nem borzasztó? Elbocsátani egy szegény lányt, aki becsületesen végzi a dolgát! Akkor aztán már nem kerestem eleget, innen eredt az egész szerencsétlenség. Bizony a rendőrségi urak nagy jót tennének, ha megakadályoznák, hogy a vállalkozók a szegény emberek kárára dolgoztassanak a börtönökben. Mindjárt megmagyarázom, hallgassa meg. Tizenkét sou-t keres az ember ingvarrással, ez egyszerre kilenc sou-ra csökken, ennyiből már nem tud megélni. Mit csináljon? Amit éppen lehet. Nekem ott volt a kislányom, Cosette-em, kénytelenségből lettem rossz nő. Most már érti, hogy ez a gaz polgármester az oka minden bajnak. Igen, bevallom, levertem annak az úrnak a kalapját a tiszti kávéház előtt. De ő az egész ruhámat tönkretette a hóval. Minekünk csak az az egy selyemruhánk van, ami estére kell. Látja, Javert úr, én sohase tettem szántszándékkal rosszat, és mindenfelé látok nőket, akik rosszabbak nálam, és mégis jobb a soruk. Ó, Javert úr, ugye, ön mondta azt, hogy bocsássanak szabadon? Tudakozódjék felőlem, kérdezze meg a háziuramat, most pontosan fizetem a bért, mindenki megmondja, hogy becsületes lány vagyok. Jaj, Istenem, bocsásson meg, nem vettem észre, lenyomtam a csőelzárót, és most füstöl a kályha.
Madeleine úr feszült figyelemmel hallgatta. Miközben Fantine beszélt, végigtapogatta a mellényét, előhúzta az erszényét és kinyitotta. Üres volt. Visszatette a zsebébe. Aztán Fantine-hoz fordult:
– Mit mondott, mennyivel tartozik?
Fantine, aki eddig csak Javert-re nézett, most szintén megfordult:
– Nem hozzád beszéltem!
Aztán a rendőrökhöz fordult:
– Láttátok, ugye, hogy az arcába köptem! Azért jöttél ide, vén gonosztevő, hogy rám ijessz, de nem félek tőled. Én csak Javert úrtól félek. A drága, jó Javert úrtól!
Azzal újra a felügyelő felé fordulva folytatta:
– Látja, felügyelő úr, igazságosnak kell lenni. Tudom én, hogy a felügyelő úr igazságos. Hiszen oly egyszerű az egész. Egy férfi tréfából egy kis havat szór egy nő hátára, megnevetteti vele a tiszteket, elvégre kell valami szórakozás, mert hiszen mi azért vagyunk a világon, hogy mulattassuk az urakat! Azután megjelenik ön, kénytelen rendet teremteni, magával viszi a vétkes nőt. De meggondolja a dolgot, és mert jó ember, megparancsolja, hogy bocsássanak szabadon, a kislánykám miatt, mert ha hat hónapot kell ülnöm a börtönben, nem tudok enni adni a gyermekemnek. Csak aztán többet elő ne forduljon! Ó, nem fog többet előfordulni, Javert úr. Tehetnek velem, amit akarnak, meg se mukkanok. Ma is csak azért kiáltottam, mert fájt, váratlanul ért, hogy az az úr behavazott, de meg, mondtam már, nem vagyok teljesen egészséges, köhögök, a mellemben mintha tüzes golyó volna, az orvos azt mondta, ápoljam magam. Tessék, tapintsa meg, adja a kezét, ne féljen, itt ni.
Már nem sírt, hangja hízelgővé lágyult, Javert durva, nagy kezét gyenge, fehér kebléhez illesztette, és mosolyogva nézett rá.
Hirtelen rendbe hozta ruháját, szoknyáját, amely a földön csúszkálás közben félig feltűrődött, gyorsan lesimította és az ajtó felé indult: halkított hangon, barátságos fejbólintással odaszólt az őröknek.
– Hallották, fiúk, a felügyelő úr azt mondta, bocsássanak szabadon. Megyek.
Kezét rátette a kilincsre. Még egy lépés, és kinn van az utcán.
Javert mindeddig szemét lesütve, mozdulatlanul állt, mint valami rossz helyre került szobor, amely várja, hogy eltegyék valahova.
A kilincs zörrenése felriasztotta. Fölvetette fejét, arcán a hivatali tekintély gőgös fölénye látszott, az a kifejezés, mely annál dermesztőbb, mennél alacsonyabb fokú a hatalom, vadállatnál a vérszomj, alantas embernél a kegyetlenség kifejezése.
– Őrmester – kiáltott –, nem látja, hogy ez a némber kimegy! Ki mondta magának, hogy engedje el?
– Én – szólalt meg Madeleine.
Javert hangjára Fantine megremegett és eleresztette a kilincset, mint egy tetten ért tolvaj. Madeleine szavára megfordult, és ettől a pillanattól fogva anélkül, hogy egy szót is szólt volna, anélkül, hogy lélegzetet mert volna venni, tekintete Madeleine-ről Javert-re és Javert-ről Madeleine-re fordult, aszerint, hogy melyikük beszélt.
Javert nyilvánvalóan, ahogy mondani szokták, "kijött a sodrából", hogy ilyen hangon mert rákiáltani az altisztre a polgármester felszólítása után: bocsássák szabadon Fantine-t. Netalán megfeledkezett róla, hogy a polgármester úr jelen van? Avagy abban a meggyőződésben volt, hogy egy "hatósági személy" nem parancsolhat ilyesmit, s hogy a polgármester úr mást mondott, mint amit mondani akart? Vagy pedig a sok képtelenség után, aminek az elmúlt két óra alatt tanúja volt, azt gondolta, hogy rendkívüli elhatározásokhoz kell folyamodnia, hogy önmaga fölé kell kerekednie, alsórendű közegből főtisztviselővé, rendőrtisztből bíróvá magasodnia, s hogy ebben a válságos pillanatban a rendet, a törvényt, az erkölcsöt, a kormányhatalmat, egész társadalmat ő, Javert testesíti meg?
Bármiként volt is, amikor Madeleine úr kimondta a szót: én, Javert rendőrfelügyelő a polgármester úr felé fordult, és sápadtan, hidegen, elkékült ajakkal, kétségbeesett tekintettel, egész testében alig észrevehetően remegve, lesütött szemmel, de szilárd hangon ezt a hallatlan kijelentést tette:
– Polgármester úr, azt nem lehet.
– Miért? – kérdezte Madeleine úr.
– Ez a hitvány nőszemély bántalmazott egy polgárt.
– Javert felügyelő – vette most át a szót Madeleine úr nyugodtan, békülékenyen –, hallgasson ide. Ön becsületes ember, és én kész vagyok magyarázattal szolgálni önnek. Lássuk, mi az igazság. Éppen átmentem a téren, mikor ön ezt a nőt elvitte. Az emberek még itt-ott csoportokban álltak, kérdezősködtem, és mindent megtudtam. Az a polgár volt a hibás, és a rendőrségnek, ha jól végzi a dolgát, őt kellett volna őrizetbe vennie.
Javert ellentmondott:
– Ez a nyomorult a polgármester urat is szidalmazta.
– Az az én dolgom – mondta Madeleine úr. – Az engem ért sérelem, úgy hiszem, rám tartozik. Azt teszem, amit akarok.
– Bocsánat. A polgármester úron esett sérelem nem a személyére, hanem a bíróságra tartozik.
– Javert felügyelő – válaszolt Madeleine úr –, a legfőbb bíróság a lelkiismeret. Hallottam, amit ez a nő mondott. Tudom, mit cselekszem.
– Én pedig, polgármester úr, nem értem, amit itt látok.
– Akkor érje be azzal, hogy engedelmeskedik.
– Én a kötelességemnek engedelmeskedem. Kötelességem pedig azt parancsolja, hogy ez a nő hat hónapra börtönbe jusson.
Madeleine úr szelíden válaszolt:
– Jegyezze meg, amit mondok. Egy napra sem kerül oda.
Erre a határozott kijelentésre Javert merészen a polgármester arcába nézett, és változatlanul tiszteletteljes hangon így szólt:
– Végtelenül sajnálom, hogy ellenkeznem kell a polgármester úrral. Életemben először történik. De kegyeskedjék figyelembe venni, hogy engem kötnek a hatáskörömre vonatkozó jogszabályok. Polgármester úr engedelmével kitartok amellett, hogy a polgárnak igaza volt. Én ott voltam. Ez a lány nekirontott Bamatabois úrnak, aki választójoggal bíró tulajdonosa annak a terméskőből épült szép, háromemeletes, erkélyes háznak, amely a sétatér sarkán áll. Végül is vannak dolgok, amiket tekintetbe kell venni! Akárhogy is vesszük, polgármester úr, ez utcai csendháborítás volt, amely az én hatáskörömbe tartozik, és én ezt a Fantine nőszemélyt igenis letartóztatom.
Madeleine úr keresztbe fonta karjait és szigorú hangon, ahogy még soha senki sem hallotta beszélni a városban, így felelt:
– A tény, amelyről beszél, a városi rendészet hatáskörébe tartozik. A büntető perrendtartás kilencedik, tizenegyedik, tizenötödik és hatvanhatodik paragrafusa értelmében az ügy elbírálója én vagyok. Elrendelem ennek a nőnek azonnali szabadlábra helyezését.
Javert még egy utolsó erőfeszítéssel próbálkozott.
– De, polgármester úr…
– Önt pedig emlékeztetem az 1799. december 13-i törvénycikk nyolcvanegyedik paragrafusára, mely az önkényes letartóztatásról szól.
– Polgármester úr, engedje meg…
– Egy szót se többet.
– De…
– Elmehet – mondta Madeleine úr.
Javert feszes tartásban, szemtől szembe, tárt mellel fogadta a csapást, mint egy orosz katona. Aztán mély meghajlással köszöntötte a polgármestert és távozott.
Fantine elhúzódott az ajtótól és döbbenettel nézett a felügyelőre, amikor az elhaladt előtte.
De közben ő is különös megrendülésen esett át. Úgy érezte, mintha őérte összecsapott volna két ellentétes hatalom. Szeme láttára küzdött két férfi, akinek kezében volt a szabadsága, az élete, a lelke, a gyermeke; az egyik a sötétségbe akarta rántani, a másik a világosság felé vonta. Ebben a harcban, melyet a rémület nagyítólencséjén át nézett, a két férfi, mint két óriás tűnt fel előtte; az egyik úgy beszélt, mint egy üldöző démon, a másik, mint egy őrangyal. Az angyal legyőzte a démont, és, ami tetőtől talpig megremegtette, ez a szabadító angyal, éppen ez az ember volt az, akit gyűlölt, ez a polgármester, ez a Madeleine, akiben oly sokáig minden bajának okozóját látta! És ez az ember megmentette őt ugyanakkor, amikor tőle oly gyalázatos sérelmet szenvedett el! Tévedtem volna? – kérdezte magától Fantine. Meg kell változtatnom egész lelkivilágomat?… Nem tudott felelni, csak remegett. Kábultan hallgatott, zavarodottan bámult, és minden szóra, amit Madeleine úr mondott, érezte, hogy omlik-bomlik szét benne a gyűlölet szörnyű árnya, és árad el a szívében valami kimondhatatlan melegség, az öröm, a bizalom, a szeretet melege.
Mikor Javert kiment, Madeleine úr Fantine-hoz fordult és lassan szólt hozzá, a komoly ember hangján, aki alig bírja visszatartani könnyeit:
– Hallottam, amit mondott. Minderről nem tudtam semmit. Hiszem, érzem, hogy minden szava igaz. Arról se tudtam, hogy kilépett a műhelyből. Miért nem fordult hozzám? De most tudja meg: kifizetem az adósságait, elhozatom a gyermekét, vagy menjen el maga érte. Élhet itt vagy Párizsban, vagy ahol akar. Gondoskodni fogok önről és a gyermekéről. Ha nem akar, nem dolgozik többet. Kap annyi pénzt, amennyi kell. És újra tisztességes lesz, ha gondtalan helyzetbe kerül. Sőt ezennel kijelentem, ha minden úgy van, ahogy mondja, és én nem kételkedem, hogy úgy van, Isten előtt mindenkor erényes és tiszta marad, maga szegény asszony!
Ez több volt, mint amennyi örömet Fantine el tudott viselni. Visszakapja Cosette-et! Szakíthat ezzel a gyalázatos élettel! Élhet szabadon, jómódban, boldogan, tisztességesen, és együtt gyermekével! Nyomorúságának poklából paradicsomi valóságba juthat! Szinte eszelősen bámulta ezt az embert, mialatt beszélt hozzá, és csak egy-egy zokogó hang tört ki olykor kebléből. Ó! Ó! Térdei megrogytak, leborult Madeleine úr előtt, s még mielőtt megakadályozhatta volna, megragadta és megcsókolta a kezét.
Aztán elájult.

HATODIK KÖNYV

JAVERT

I

Kezdődik a pihenés

Madeleine úr a gyártelepéhez tartozó kórházba vitette el Fantine-t. Rábízta az ápolónőkre, akik ágyba fektették. Heves láz tört ki rajta. Az éjszaka egy részét önkívületben töltötte, félrebeszélt. Végül mégis elaludt.
Másnap délfelé fölébredt, hallotta, hogy az ágya mellett lélegzik valaki. Félrevonta a függönyt és látta Madeleine urat, aki ott állt, és feje fölött nézett valamit. Tekintetéből aggódó részvét és könyörgés sugárzott. Fantine szemmel követte ezt a tekintetet és látta, hogy a falra szögezett feszületre irányul.
Madeleine úr most már teljesen átváltozva tűnt fel Fantine szemében. Mintha dicsfény lebegné körül. Valamilyen imádságba volt merülve. Fantine sokáig figyelte, nem merte megzavarni. Végül félénken megszólította:
– Mit csinál itt?
Madeleine úr már egy órája állt ott egy helyben. Várta, hogy Fantine fölébredjen. Most megfogta a kezét, megtapintotta az érverését és így szólt:
– Hogy érzi magát?
– Jól – mondta a lány – aludtam, azt hiszem, most már jobban leszek. Nem lesz semmi baj.
A férfi azonban mintha csak most hallotta volna meg az iménti kérdést, arra felelt:
– A mártírhoz fohászkodtam, akit ott fent lát.
Gondolatban hozzátette: "A mártírért, aki itt lent fekszik."
Madeleine úr az egész éjszakát és a reggelt tudakozással töltötte. Most már mindent tudott. Ismerte Fantine történetének minden szívfájdító részletét. Tovább beszélt:
– Nagyon sokat szenvedett, szegény asszony. De ne panaszkodjék, ajándékul kapta az üdvösség zálogát. Így teremtenek az emberek angyalokat. Csak ez a módjuk van rá, nem tehetnek róla. Látja, az a pokol, amelyből most kikerült, előcsarnoka a mennyországnak. Ott kellett kezdenie.
Mélyet sóhajtott. Fantine azonban mosolygott, és mosolya a két fog híján is magasztos volt.
Javert még az éjjel levelet írt. Reggel maga adta fel a Montreuil-sur-Mer-i postahivatalban. A levél Párizsba szólt és így volt címezve: Chabouillet úrnak, a rendőrfőnök úr titkárának. Minthogy az őrszobán lezajlott esetnek híre futott, a postamesternő és rajta kívül még néhányan, akik továbbítás előtt látták a levelet és megismerték a címzésen Javert keze írását, azt hitték, a lemondását küldi benne.
Madeleine haladék nélkül írt Thénardier-éknak, akiknek Fantine százhúsz frankkal tartozott. Háromszáz frankot küldött nekik azzal, hogy vonják le követelésüket, és küldjék a gyermeket azonnal Montreuil-sur-Mer-be, ahol beteg anyja látni kívánja.
Thénardier nem hitt a szemének.
– A fenébe! – mondta feleségének. Ki ne adjuk a kezünkből azt a gyereket. Jó lesz még fejőstehénnek a kis gonosz. Sejtem, mi történt. Valami tökfilkó beleszeretett az anyjába.
Válaszképpen ötszázegynéhány frankról szóló, furfangosan kiállított számlát küldött. Ebben a számlában több mint háromszáz frankkal szerepelt két vitathatatlan tétel, az egyiket az orvos, a másikat a patikus igazolta, akik két hosszas betegségben kezelték és gyógyszerrel látták el Éponine-t és Azelmát. Cosette, mint már mondtuk, semmiféle betegségen nem esett át. Thénardier-nak csak a neveket kellett fölcserélnie. A számla aljára odaírta: háromszáz frank törlesztést fölvettem.
Madeleine úr nyomban újabb háromszáz frankot küldött és azt írta, hogy rögtön küldjék haza Cosette-et.
– Az áldóját! – mondta Thénardier. – Azért se adjuk ki a gyereket.
Fantine ezalatt csak nem akart talpra állni. Még mindig a kórházban volt.
A nővérek eleinte ellenszenvvel fogadták és ápolták "ezt a személyt". Aki látta a reimsi székesegyház domborműveit, emlékszik az okos szüzek ajkbiggyesztésére, ahogy a balga szüzeket* nézik. Ugyanilyen megvetéssel illették az ókori Vesta-szüzek* a fuvoláslányokat; ez a női méltóságérzet egyik legmélyebb, ösztönszerű megnyilvánulása ; ugyanezt érezték az ápolónők, megtoldva vallási elfogultsággal. Fantine azonban hamarosan lefegyverezte őket. Alázatos, szelíd szavakkal beszélt hozzájuk és anyai lényével meghatottságot keltett bennük. A nővérek egy ízben hallották, amikor lázas önkívületben így beszélt:
– Bűnös nő voltam, de ha a gyermekem mellettem lesz, ez azt jelenti majd, hogy Isten megbocsátott nekem. Amíg rossz úton jártam, nem kívántam, hogy Cosette velem legyen, nem tudtam volna elviselni csodálkozó és szomorú tekintetét. Pedig őérette vetkeztem, ezért remélem Isten bocsánatát. Ha Cosette itt lesz, akkor érezni fogom, hogy a jó Isten megáld. Őt fogom nézni, jólesik majd látnom az édes kis ártatlant. Ő nem tud semmiről. Majd meglátják, kedves nővérek, micsoda angyal. Ilyen kicsi korban még nem hulltak le az angyalszárnyak.
Madeleine úr napjában kétszer meglátogatta, és Fantine mindannyiszor megkérdezte:
– Soká lesz még, mikor Cosette-et láthatom?
– Talán már holnap – felelte Madeleine úr. – Minden percben itt lehet. Várom.
Az anya sápadt arca fölragyogott.
– Ó! – mondta – milyen boldog leszek!
Mint már mondottuk, az állapota nem javult, sőt úgy látszott, hétről hétre rosszabbodik. Az a maroknyi hó, amelyet két lapockája közt meztelen hátához nyomtak, hirtelen megakasztotta a test párolgását, minek következtében rohamosan kitört a betegség, amely már évek óta lappangott benne. Ekkoriban kezdték alkalmazni a tüdőbajok tanulmányozásában és kezelésében Laénnec* hasznos útmutatását. Az orvos kikopogtatta Fantine tüdejét és a fejét csóválta.
Madeleine úr halkan megkérdezte:
– Nos?
– Nincs gyermeke, akit nagyon szeretne látni? – kérdezte az orvos.
– De van.
– Akkor hát hozassák el gyorsan.
Madeleine úr összerezzent.
– Mit mondott az orvos? – kérdezte Fantine.
Madeleine úr mosolyt erőltetett az arcára.
– Azt mondta, hozassuk el gyorsan a gyermekét. Attól meg fog gyógyulni.
– Ó! – ujjongott Fantine – igaza van! De minek is tartják maguknál Cosette-et azok a Thénardier-ék! De most már eljön hamarosan. Végre megérem azt a boldogságot, hogy itt lesz mellettem!
Thénardier azonban "nem adta ki kezéből a gyereket" és százféle ürüggyel hozakodott elő. Hogy Cosette még gyengélkedik, nem lehet télvíz idején útnak indítani. Meg hogy még akad holmi kis kínos adósság, össze kell szedni a számlákat, és így tovább.
– Elküldök valakit Cosette-ért – mondta Madeleine apó. – Ha kell, magam megyek érte.
Fantine-nal lediktáltatta magának és aláíratta ezt a levelet:

Tisztelt Thénardier úr!
Legyen szíves átadni Cosette-et a levél vivőjének, az majd kifizeti minden apró tartozásomat.
Tisztelettel üdvözli
FANTINE

Ekkor azonban közbejött egy fontos esemény. Hiába fúrjuk-faragjuk életünk rejtelmes sziklatömbjét, minduntalan előbukkan rajta a sors sötét erezete.

II

Hogyan lett Jeanból Champ?

Egy reggel Madeleine úr a dolgozószobájában ült. Jó előre el akarta intézni sürgős polgármesteri teendőit arra az esetre, ha rászánná magát, hogy elutazzon Montfermeilbe. Ezekkel az ügyekkel foglalatoskodott, amikor jelentették neki, hogy Javert rendőrfelügyelő óhajt vele beszélni. A név hallatára Madeleine úr nem tudott leküzdeni magában valamilyen kellemetlen érzést. A rendőrőrszobában lefolyt jelenet óta Javert még inkább kerülte a polgármestert. Madeleine úr azóta nem is találkozott vele.
– Bejöhet – mondta.
Javert belépett.
Madeleine úr tollal a kezében ült a kandallónál. Előtte iratcsomó, amely a járási rendőrségen fölvett kihágási jegyzőkönyveket tartalmazta. Ezeket lapozgatta és jegyezgetett beléjük. Nem hagyta abba Javert kedvéért. Kénytelen volt a szegény Fantine-ra gondolni, és helyénvalónak látta a hűvös tartózkodást.
Javert tisztelettel köszöntötte a neki háttal ülő polgármestert. A polgármester nem nézett föl, tovább jegyezgetett az iratokba.
Javert kettőt-hármat lépett előre, majd szótlanul megállt.
Egy fiziognómus, aki ismerte volna Javert jellemét, mert már hosszabb ideje tanulmányozta ezt a civilizáció szolgálatába szegődött vadembert, a római, a spártai, a szerzetesi és káplári léleknek ezt a különös vegyülékét, ezt a hazugságra képtelen rendőrkémet, ezt a feddhetetlen besúgót, egy fiziognómus, aki tudott volna Javert régi, titkos ellenszenvéről Madeleine iránt, a polgármesterrel Fantine miatt támadt összetűzéséről, ha az emberi arcok e tudós búvára ebben a pillanatban látja Javert-t, azt kérdezte volna magában: mi történt? Mindenkinek, aki ismerte ezt az egyenes, tiszta, őszinte, becsületes, szigorú és kegyetlen lelkületű embert, szemébe ötlött volna, hogy Javert valami nagy belső válságon ment át. Javert semmit sem tartogathatott magában, amit arcáról ne lehetett volna leolvasni. Mint a heves vérmérsékletűek általában, ő is hirtelen hangulatváltozások embere volt. Arckifejezése még sohasem volt oly különös és váratlan, mint most. Mikor belépett és meghajolt Madeleine úr előtt, arcán sem bosszúvágy, sem harag, sem gyanakvás nem látszott; néhány lépéssel a polgármester karosszéke mögött majdnem feszes vigyázzban állt meg, a sohasem szelíd, de mindig türelmes ember naiv, hideg merevségével. Szótlanul, mozdulatlanul, őszinte alázattal és csendes megadással várta, mikor lesz kegyes megfordulni a polgármester úr. Kalapját kezében tartva, nyugodtan, komolyan, lesütött szemmel állt, arckifejezése valahol középütt volt a tisztje előtt álló katona és a bírája előtt álló bűnös ábrázata közt. Minden feltételezhető érzelem, minden emlék lemosódott róla. Már csak komor bánat rítt le erről a gránitszerűen egyszerű és kemény arcról. Egész lényéből alázat, eltökéltség és valamilyen mindenre elszánt kétségbeesés áradt.
A polgármester végre letette a tollat és félig feléje fordult:
– No, mi az? Mi történt, Javert?
Javert, mintha össze akarná szedni magát, egy pillanatig várt a válasszal, majd valami szomorú ünnepélyességgel, mégis közvetlen hangon megszólalt:
– Bűncselekmény történt, polgármester úr.
– Miféle bűncselekmény?
– Egy alárendelt hatósági közeg súlyos tiszteletlenséget tanúsított egy köztisztviselővel szemben.
– Ki az a közeg? – kérdezte Madeleine.
– Én vagyok – felelte Javert.
– Ön?
– Igen, én.
– És ki az a köztisztviselő, akinek panasza lehet ön ellen?
– Ön, polgármester úr!
Madeleine úr felegyenesedett a karosszékében. Javert komor arccal és továbbra is lesütött szemmel folytatta:
– Polgármester úr, kérem önt, szíveskedjék illetékes helyen elmozdításomat javasolni.
Madeleine úr elképedve szólni akart. Javert azonban közbevágott.
– Azt akarja mondani, hogy magam is beadhatnám a lemondásomat. Ez azonban kevés. Az önkéntes lemondás olyan tisztesség, amely nem illet meg. Vetkeztem, bűnhődnöm kell. Csapjanak el.
Rövid szünet után hozzátette:
– Polgármester úr, múltkoriban ön igazságtalanul szigorúan bánt velem. Legyen most hozzám igazságosan szigorú.
– Jó, de hát miért – kiáltott fel Madeleine úr. – Miféle zagyvaságot beszél? Mit jelentsen ez? Milyen bűncselekményt követett el ellenem, egyáltalán mivel ártott nekem, mennyiben hibázott velem szemben? Vádolja önmagát, azt kívánja, hogy mással töltsék be az állását…
– Hogy elcsapjanak – vágott közbe Javert.
– Hogy elcsapják. Jó. De én egy szót sem értek az egészből.
– Mindjárt megérti, polgármester úr.
Javert nagyot sóhajtott, azután szenvtelenül és szomorúan folytatta:
– Polgármester úr, hat héttel ezelőtt, mikor az a jelenetünk volt a miatt a lány miatt, annyira felbőszültem, hogy följelentettem önt.
– Följelentett?
– Igen, a párizsi rendőrfőnökségen.
Madeleine úr, aki éppoly ritkán nevetett, mint Javert, ezúttal elmosolyodott.
– Mint a rendőrhatóság jogkörét bitorló polgármestert?
– Mint volt fegyencet.
A polgármester elsápadt.
Javert lesütött szemmel folytatta:
– Azt hittem. Sokáig gyanakodtam. Derengett előttem valami hasonlatosság, továbbá föltűnt, hogy adatokat szerzett be Faverolles-ban, aztán az ön nagy testi ereje, kalandja az öreg Fauchelevent-nal, meg hogy olyan kitűnő céllövő, hogy kissé húzza a lábát – szóval tudom is én, miféle ostobaság alapján azonosítottam önt egy bizonyos Jean Valjeannal.
– Egy bizonyos… milyen nevet is mondott?
– Jean Valjean. Egy fegyencet hívtak így. Húsz évvel ezelőtt láttam Toulonban, ahol fegyőr voltam. Úgy hírlik, ez a Jean Valjean, amikor kiszabadult a fegyházból, meglopott egy püspököt, majd az országúton kirabolt egy szavojai fiúcskát. Nyolc évvel ezelőtt, nem tudni, hogyan, eltűnt, azóta keresik. Én azt képzeltem… Szóval ezt tettem. A harag vitt rá, hogy följelentsem önt a rendőrkapitányságon.
Madeleine úr, aki néhány perce megint az irataival foglalatoskodott, tökéletes közönnyel kérdezte:
– És mit válaszoltak önnek?
– Hogy bolond vagyok.
– És?
– Igazuk van.
– Szép, hogy beismeri.
– Nem tehetek mást, mivelhogy megtalálták az igazi Jean Valjeant.
Madeleine úr kezéből kiesett a papírlap. Felszegte a fejét, tekintete Javert-re meredt. Leírhatatlan hangsúllyal csak ennyit mondott:
– Ó!
Javert tovább beszélt:
– Így áll a dolog, polgármester úr; Ailly-le-Haut-Clocher vidékén lakott egy ágrólszakadt öregember, Champmathieu apó. Nyomorúságban tengődött. Nemigen törődtek vele. Mit tudni, miből él az ilyen népség. Az ősszel azután Champmathieu apót letartóztatták, mert almát lopott… hogy kitől, nem fontos. A lopást felfedezték, a megrongált kerítés, a letört ágak tanúskodtak. Champmathieu-t lefogták. Még akkor is a kezében volt az almafaág. A vén bolond hűvösre került. Eddig az egész csak közönséges rendőri ügy. De mit tesz a gondviselés. Mivel a fogház rossz állapotban volt, a vizsgálóbíró úr intézkedett, hogy Champmathieu-t szállítsák el az arrasi megyei börtönbe. Volt ott egy Brevet nevű volt fegyenc, akit valami okból letartóztattak; mert jó magaviseletű volt, megtették szobafőnöknek. Nos, polgármester úr, ahogy Champmathieu megérkezik, ez a Brevet fölkiált: Hiszen én ismerem ezt az embert. Gályarab volt. Nézz csak rám, öregem! Jean Valjean vagy, Jean Valjean! – Miféle Jean Valjean? – adja Champmathieu a meglepettet. – Ne tettesd magad hülyének – mondja Brevet. – Jean Valjean vagy. Most húsz éve együtt voltunk a touloni fegyházban. – Champmathieu tagad. De hát-ön tudja, hogy megy az ilyesmi. Fölfigyelnek a dologra. Alaposan utánanéznek. Kiderült a következő: Champmathieu mintegy harminc évvel ezelőtt mint fanyeső munkás járta az országot, így vetődött el Faverolles-ba is, ahol nyoma veszett. Jóval később Auvergne-ben* bukkant fel, majd Párizsban, ahol, mint mondja, bognárkodott és egy mosónővel élt együtt, amire azonban nincs bizonyíték; úgy került azután ide. Mármost mi volt Jean Valjean, mielőtt betöréses lopásért fegyházba került? Fanyeső. Hol? Faverolles-ban. Más bizonyíték: Jean Valjean keresztneve Jean volt, anyja vezetékneve Mathieu. Mi sem természetesebb, mint hogy a fegyházból kiszabadulva megtévesztésül anyja nevét veszi fel és Jean Mathieu-nek nevezi magát. Auvergne-be kerül. Ezen a vidéken Chan-nak ejtik a Jean-t, és őt Chan Mathieu-nek hívják. Emberünk hagyja, és íme máris mint Champmathieu áll előttünk. Világos ugye? Tudakozódnak Faverolles-ban. Jean Valjean családja már nincs ott. Nem tudják, hová lett. Polgármester úr tudja, hogy ebben a néposztályban gyakori egy-egy család nyomtalan eltűnése. Nyomoznak utána, de hiába. Az effajta emberek, ha nem olyanok, mint a sár, olyanok, mint a por. Meg azután történetünk kezdete harminc évre nyúlik vissza, s ma már senki sincs Faverolles-ban, aki emlékezne Jean Valjeanra. Toulonban érdeklődtünk utána. Brevet-n kívül mindössze két fegyenc akadt, aki ismerte Jean Valjeant. Az életfogytiglan elítélt Cochepaille és Chenildieu. Kihozatják őket a fegyházból és szembesítik az állítólagos Champmathieu-vel. A fegyencek egy pillanatig sem haboznak. Akárcsak Brevet, ők is felismerik benne Jean Valjeant. Egyezik az életkor, ötvennégy év, egyezik a termet, az arc – ez az ember kétségtelenül ő. Én épp akkortájt küldtem el feljelentésemet a párizsi rendőrfőnökségre. Azt válaszolták, hogy megőrültem, Jean Valjean Arrasban van, az igazságügyi hatóság kezében. Képzelheti, mennyire meglepődtem, hiszen azt hittem, hogy Jean Valjeant itt tartom a markomban. Írtam a vizsgálóbírónak. Magához rendelt, elém vezetik Champmathieu-t…
– És? – vágott közbe Madeleine úr.
Javert szomorúan, de eltökélten válaszolt:
– Polgármester úr, ami igazság, az igazság. Bármennyire is sajnálom, valóban az az ember Jean Valjean. Magam is ráismertem.
– Biztos benne? – kérdezte Madeleine úr alig hallhatóan.
Javert mély meggyőződésből fakadó, fájdalmas nevetéssel kacagott fel:
– De még mennyire!
Elgondolkozva hallgatott egy ideig, s közben szórakozottan egy csipetnyi porzót hintett az asztalon csillogó tintacseppre, majd megszólalt:
– És most, miután láttam az igazi Jean Valjeant, nem is értem, miképpen tévedhettem ekkorát. Bocsánatot kérek öntől, polgármester úr.
A gőgös Javert öntudatlan méltósággal és egyszerűséggel mondta ezeket a súlyos, szinte esdeklő szavakat annak a Madeleine-nek, aki őt hat héttel ezelőtt az egész rendőrlegénység előtt megszégyenítette, amikor rákiáltott: takarodjon!
– És mit mond az az ember? – kérdezte ridegen a polgármester, anélkül, hogy Javert bocsánatkérésére válaszolt volna.
– Hát bizony rosszul áll a szénája, polgármester úr! Ha valóban Jean Valjean, akkor visszaeső bűnös. Mert ha egy gyerek mászik át a kerítésen, tör le egy ágat és csen el néhány almát, az csak csínytevés; ha felnőtt teszi, kihágás; ha volt fegyenc, bűncselekmény. Betöréses lopás. Nem a rendőrbíró, hanem az esküdtszék elé tartozik. És büntetése nem néhány napi fogház, hanem életfogytiglani rabság. Aztán ott van a kis szavojai ügye, remélem, azt is előveszik. Az ördögbe is, van miért kapálóznia, nemde? Másnak legalábbis lenne. De Jean Valjean agyafúrt fickó. Erről is ráismerek. Más ember erezné, hogy ég a lába alatt a talaj, tagadna, kiabálna, hiszen a víz is zubog a lábosban, amikor forrni kezd. Másvalaki nem tűrné, hogy Jean Valjeannak szólítsák. Ez pedig úgy tesz, mintha semmit se értene az egészből. Champmathieu vagyok – hajtogatja, és ebből nem enged. Meglepett képet vág, játssza az ostobát, gondolja, így a legjobb. Ó, ez ravasz fickó. De hát minden hiába, bizonyítékok vannak. Négy ember felismerte, a vén gazembert el fogják ítélni. Az arrasi törvényszék előtt van az ügy. Én is tanú leszek. Megidéztek.
Madeleine közben visszaült íróasztalához, megint elővette az iratcsomót és nyugodtan lapozgatta. Olvasott, jegyezgetett, mint aki nagyon el van foglalva. Végül Javert felé fordult:
– Elég, Javert. Ezek a részletek voltaképpen alig érdekelnek. Csak az időt vesztegetjük, pedig sürgős elintéznivalóink vannak. Javert, most rögtön elmegy Buseaupied nénihez, aki zöldséget árul a Saint-Saulve utca sarkán. Megmondja neki, hogy jelentse fel Pierre Chesnelong fuvarost. Ez a barom kis híja, hogy el nem gázolta az asszonyt és a gyerekét. Meg kell büntetni. Aztán keresse fel Charcellay urat a Montre-de-Champigny utcában. Panaszkodik, hogy a szomszéd ház egyik csurgójából a telkére folyik az esővíz és alámossa a ház alapzatát. Azután menjen el a Guibourg utcába özvegy Dorisnéhoz és a Garraud-Blanc utcába Renée Le Bossé asszonyhoz, ahol, mint nekem jelentik, kihágásnak minősülő dolgok történnek. Állapítsa meg a tényállást, vegyen fel jegyzőkönyvet. Hanem én rengeteg munkát adok önnek, pedig el akar utazni, nemde? Ha jól emlékszem, azt mondta, hogy abban a Champmathieu-ügyben Arrasba kell utaznia, nyolc-tíz napon belül?
– Hamarabb, polgármester úr.
– Tehát mikor?
– Úgy hiszem, említettem polgármester úrnak, hogy holnap lesz a tárgyalás. Az éjszakai postakocsival indulok.
Madeleine úr arca alig észrevehetően megrándult.
– És meddig tart a tárgyalás?
– Legfeljebb egy napig. Legkésőbb holnap éjjel sor kerül az ítéletre. Én azonban be sem várom, hiszen úgyis biztosan elítélik. Mihelyt megtettem a vallomásomat, jövök vissza.
– Helyes – mondta Madeleine úr és intett Javert-nek, hogy távozhat.
De Javert nem mozdult.
– Bocsánat, polgármester úr – szólalt meg.
– Kíván még valamit?
– Polgármester úr, engedje meg, hogy emlékeztessem…
– Mire?
– Arra, hogy engem el kell csapatnia.
Madeleine úr fölállt.
– Javert, ön becsületes ember, én becsülöm önt. Túlozza a hibáját. Különben is a sérelem engem ért. Javert, ön előléptetést érdemel, nem elcsapatást. Azt kívánom, maradjon meg állásában.
Javert ránézett Madeleine úrra. Tekintetéből kissé korlátolt, de szigorú és tiszta öntudat sugárzott. Nyugodtan mondta:
– Nem értek egyet önnel, polgármester úr.
– Ismétlem – válaszolta Madeleine úr –, az ügy csak engem érint.
Javert azonban kitartott a rögeszméje mellett.
– Hogy túlzok? Egyáltalán nem túlzok. Az okoskodásom a következő. Én önt alaptalanul meggyanúsítottam. Ez önmagában véve még semmit sem jelent. Nekünk jogunk van másokat meggyanúsítani, jóllehet visszaélünk ezzel a joggal, ha gyanúnk föllebbvalóinkra irányul. De hogy én bizonyítékok nélkül, haragos indulatban, csak azért, hogy bosszút álljak, önről, a köztiszteletben álló polgárról, a polgármesterről, a köztisztviselőről, feljelentésemben azt állítottam, hogy közönséges fegyenc, ez súlyos dolog. Nagyon súlyos. Magát a hatóságot sértettem meg az ön személyében, én, a hatósági közeg! Ha valamelyik alárendeltem követ el ilyesmit, méltatlannak minősítem a szolgálatra és elcsapatom. Nem? És még valamit, polgármester úr. Életemben már sokszor voltam szigorú másokkal szemben. Igazam volt, helyesen jártam el. De ha most magammal szemben nem lennék szigorú, mindaz, amit tettem, igazságtalanná válna. Vagy talán én több kíméletet érdemelek, mint mások? Nem. Hát csak arra való volnék, hogy másokat büntessek, magam pedig lapuljak? Ez gazság lenne, s igaza lenne annak, aki azt mondaná: hitvány alak ez a Javert! Polgármester úr, én nem kívánom, hogy jóságos legyen velem, eleget bosszankodtam, amikor másokkal gyakorolta a jóságot – én nem kérek belőle. Az olyan jóság, amely igazat ad az utcalánynak a polgárral szemben, a rendőrnek a polgármesterrel szemben, az alacsony rangúaknak a magas rangúakkal szemben, szerintem rosszul alkalmazott jóság. Az effajta jóság bomlasztja a társadalmat. Istenem, mennyivel könnyebb jóságosnak lenni, mint igazságosnak. Higgye el, ha az volna, akinek tartottam, biz én nem lennék jóságos önnel szemben. Polgármester úr, nekem úgy kell bánnom önmagámmal, ahogyan másokkal bánnék. Amikor üldöztem a gonosztevőket, amikor kíméletlenül elbántam a gazemberekkel, gyakran mondogattam magamban: vigyázz magadra, mert ha megbotlasz, ha rájövök, hogy hibázol, jaj neked! Megbotlottam, hibáztam, úgy kell nekem! Felfüggesztés, elmozdítás, elcsapás, mindegy, megérdemlem. Van két karom, mit bánom én, megyek kapálni. Polgármester úr, a szolgálat érdeke példamutatást kíván. Kérem tehát, csapassa el Javert felügyelőt.
Mindezt alázatos, büszke, kétségbeesett és meggyőződött hangon mondta, ami valami furcsa nagyszerűséget kölcsönzött ennek a különös, de becsületes embernek.
– Majd meglátjuk – felelt Madeleine úr és kezet nyújtott.
Javert távozóban komor hangon mondta:
– Bocsánat, polgármester úr, ez lehetetlen. Egy polgármester nem foghat kezet egy besúgóval.
És fogai közt mormolva hozzátette:
– Igen, besúgóval. Attól a pillanattól kezdve, hogy visszaéltem rendőri állásommal, már csak közönséges besúgó vagyok.
Mély meghajlással köszönt és az ajtó felé indult.
Mikor oda ért, visszafordult.
– Polgármester úr – szólalt meg lesütött szemmel –, utódom kinevezéséig ellátom a szolgálatot.
Kiment. Madeleine úr elgondolkozva hallgatta a folyosó kövezetén re távolodó, kemény és határozott lépéseket.

HETEDIK KÖNYV

A CHAMPMATHIEU-TÁRGYALÁS

I

Simplicia nővér

A most következő események nem váltak mind ismeretesekké Montreuil-sur-Merben, de az a kevés, ami eljutott oda belőlük, olyan emléket hagyott a városban, hogy nagy hiánya volna könyvünknek, ha nem mesélnők el a legapróbb részletekig.
E részletek során az olvasó találkozni fog két vagy három valószínűtlen körülménnyel, amelyekhez azonban az igazság iránti tiszteletből ragaszkodunk.
A Javert látogatására következő délután, Madeleine úr szokása szerint meglátogatta Fantine-t.
Mielőtt bement Fantine-hoz, hívta Simplicia nővért.
Két apáca teljesített szolgálatot a betegszobában, lazarista nővérek voltak, mint a betegápolónővérek mind, az egyiket Perpetua nővérnek, a másikat Simplicia nővérnek hívták.
Perpetua nővér műveletlen parasztlány volt, csak úgy találomra lett betegápolónővér, és úgy lépett az Isten szolgálatába, mint ahogy más cselédnek áll. Úgy volt apáca, mint ahogy más szakácsnő. Az ilyenfajta nem ritkaság. A szerzetesrendek szívesen fogadják be az ilyen sült parasztokat, akikből könnyen válik kapucinus barát* vagy Orsolya-szűz.* Ezek a paraszti népek jól beválnak az alázatosság durva munkáiban. Annak, hogy egy béresből karmelita* váljék, nincs semmi akadálya; megerőltetés nélkül lesz az egyikből a másik; a falu és a kolostor egyforma tudatlansága kellő előkészület és azonnal egy színvonalra állítja a parasztembert a baráttal. Valamivel bővebb lebernyeg, kész a csuha. Perpetua nővér Mariens-ban, Pontoise mellett született, afféle tenyeres-talpas apáca volt, tájszólásban beszélt, zsoltározott, zsörtölődött, a teát aszerint cukrozta, hogy vakbuzgó vagy képmutató volt-e betege, ráförmedt a betegekre, mogorván bánt a haldoklókkal, úgyszólván az arcukba csapta az Istent, halálküzdelmüket dühös imákkal korbácsolta. Vakmerő, tisztességes és pirospozsgás nő volt.
Simplicia nővér fehér volt, sápadt, mint a viasz. Perpetua nővér mellett olyan volt, mint a viaszgyertya a faggyúgyertya mellett. Pauli Vince felségesen rajzolta meg a betegápolónővér alakját ezekben a csodálatra méltó szavakban, amelyekben annyi a szabadság és annyi a szolgaiság: "Zárdájuk a kórház, cellájuk hónapos szoba, kápolnájuk a plébánia-templom, kolostoruk a város utcái és a kórházak termei, klauzúrájuk az engedelmesség, vasrácsuk az istenfélelem, fátyoluk a szerénység." Ez az eszmény elevenedett meg Simplicia nővérben. Simplicia nővér korát senki sem tudta volna megmondani; sohasem volt fiafal, és úgy látszott, hogy sohasem öregszik meg. Nyugodt, komoly, kellemes modorú, hideg ember volt – nem merjük mondani, hogy nő – és sohasem hazudott. Olyan szelíd volt, hogy törékenynek látszott; azonban keményebb volt, mint a gránit. Bájos ujjaival finoman és tisztán érintette a szerencsétleneket. Beszédében, hogy úgy mondjuk, volt valami hallgatagság; csak annyit beszélt, amennyit okvetlenül kellett, és olyan zengése volt a hangjának, amely megszentelt volna egy gyóntatószéket és elbájolt volna egy szalont. Ez a finomság darócba öltözött, mert ennek a durva horzsolása folytonosan az égre és Istenre emlékeztette. Emeljünk ki egy részletet. Simplicia nővér jellemző tulajdonsága az volt, hogy sohasem hazudott, semmiféle érdekből, még közömbösen sem mondott ki soha olyasmit, ami nem volt igaz, szent igaz; ez volt erényességének a fémjelzése. Szinte híres volt a rendjében erről a rendíthetetlen igazmondásáról. Sicard abbé* a süketnéma Massieu-höz intézett levelében beszél Simplicia nővérről. Bármily őszinték, bármily egyenesek és bármily tiszták vagyunk is, valamennyiünk tisztaságán ott van legalábbis valami apró, ártatlan hazugságnak a szeplője. Őbenne nyoma sem volt ennek. Kis hazugság, ártatlan hazugság, hát van ilyen? A hazugság feltétlenül bűn. Kis hazugság nincs; aki hazudik, egészen hazudik; a hazugság magának a démonnak az arca; a Sátánnak két neve van, az egyik Sátán, a másik Hazugság. Ő így gondolkodott. És ahogy gondolkodott, úgy cselekedett. Ennek az eredménye volt az a fehérség, amelyet említettünk, az a fehérség, amelynek sugárzása még az ajkán és szemén elömlött. Fehér volt a mosolya, fehér volt a tekintete. Ennek a léleknek az üvegén egyetlen pókháló, egyetlen porszem sem volt. Mikor belépett Pauli Szent Vince rendjébe, öntudatos választással vette fel a Simplicia nevet. Szicíliai Simplicia, tudjuk, az a szent asszony, aki inkább letépette mind a két mellét, mintsem azt mondja, hogy Segestában* született, holott valójában Syracusában* született, pedig ez a hazugság megmentette volna az életét. Ez a védőszent illett ehhez a lélekhez.
Simplicia nővérnek, mikor a rendbe lépett, két hibája volt, amelyeket lassan-lassan kiköszörült; szerette a nyalánkságokat és szeretett levelet kapni. Most már sohasem olvasott mást, csak egy nagybetűs latin imakönyvet. Nem értett latinul, de a könyvet megértette.
Ez a jámbor nővér megszerette Fantine-t, mert valószínűleg megérezte benne a lappangó erényt, és úgyszólván csak az ő ápolásának szentelte magát.
Madeleine úr félrehívta Simplicia nővért, és Fantine-t olyan különös nyomatékkal ajánlotta gondjaiba, amelyre a nővér később is visszaemlékezett.
Aztán ott hagyta a nővért és odalépett Fantine-hoz.
Fantine mindennap úgy várta Madeleine úr megjelenését, mint ahogy az ember a meleg és az öröm sugarát várja. A nővéreknek ezt mondta:
– Csak akkor élek, ha itt van a polgármester úr.
Ezen a napon nagy láza volt. Mikor meglátta Madeleine urat, megkérdezte:
– És Cosette?
A férfi mosolyogva felelte:
– Nemsokára itt lesz.
Madeleine úr úgy beszélgetett Fantine-nal, mint máskor. Csupán félóra helyett egy óra hosszáig maradt nála, Fantine nagy örömére. Mindenkinek sokszorosan a lelkére kötötte, hogy a betegnek mindene meglegyen. Megfigyelték, hogy az arca egyszer csak egészen elkomorult. De ezt megértették, mikor megtudták, hogy az orvos ezt súgta a fülébe:
– Rohamosan gyengül.
Azután visszament a polgármesteri hivatalba, és a hivatalszolga látta, hogy nagy figyelemmel tanulmányozza Franciaország útitérképét, amely a dolgozószobája falán függött. Néhány számot írt ceruzával valami papírdarabkára.

II

Az éles eszű Scaufflaire mester

A polgármesteri hivatalból elment a város végére egy flamandhoz, Scaufflaer mesterhez, akinek a nevét Scaufflaire-re franciásították, aki lovakat és kocsikat szokott bérbe adni tetszés szerint.
Ehhez a Scaufflaire-hez úgy juthatott el a legrövidebb úton, ha egy meglehetősen néptelen utcán vág át, ahol a plébániája volt annak az egyházközségnek, amelyhez Madeleine úr tartozott. A plébános, úgy mondták, tisztes és tiszteletre méltó és okos ember volt. Abban a pillanatban, amikor Madeleine úr a plébánia elé ért, csak egyetlen járókelő volt az utcán, és ez a járókelő a következőket figyelte meg: a polgármester úr, miután elhaladt a plébánia előtt, megállt, mozdulatlanul vesztegelt, aztán megfordult és visszament, amerre jött, egészen a plébánia kapujáig, amely vaskalapácsos kiskapu volt. Keményen megragadta a kalapácsot és fölemelte. A keze fönnakadt, aztán mintha gondolt volna egyet, megint megállt, egy másodperc múlva ahelyett, hogy hangosat koppantott volna a kalapáccsal, vigyázatosan leeresztette és nagy sebbel-lobbal, ami pedig nem volt szokása, tovább ment az útján.
Madeleine úr otthon találta Scaufflaire mestert, aki éppen valami lószerszámot javítgatott.
– Scaufflaire mester – kérdezte –, van-e jó lova?
– Polgármester uram – válaszolt a flamand –, minden lovam jó.
– Mit ért ön jó lovon?
– Olyan lovat értek, amely egy nap alatt meg tud tenni húsz mérföldet.
– Ördög és pokol! – csattant fel a flamand. – Húsz mérföldet!
– Annyit.
– Kocsiba fogva?
– Igen.
– És mennyi pihenője lesz az út után?
– Szükség esetén másnap vissza kell jönnie.
– Még egyszer megtenni ugyanazt az utat?
– Igen.
– Ördög és pokol! Ördög és pokol! És húsz mérföld!
Madeleine úr kihúzta a zsebéből a papírdarabot, amelyre a számokat feljegyezte, odamutatta a flamandnak; ezek a számok voltak rajta: 5, 6, 8 1/2.
– Nézze – mondta. – Összesen tizenkilenc és fél, kereken húsz mérföld.
– Polgármester uram – vette át a szót a flamand –, tudom, mi kell önnek. Az én kis fehér lovam. Bizonyosan látta már néhányszor. Dél-boulogne-i kis állat. De csupa tűz! Eleinte hátaslovat akartak nevelni belőle. Hehe! Rúgkapált, mindenkit levetett a földre. Azt hitték, makrancos, nem tudták, mihez fogjanak vele. Én megvettem. Kocsiba fogtam. Uram, csak azt akarta; olyan szelíd, mint egy kislány, úgy repül, mint a szélvész. Jaj, de nem szabad ám felülni a hátára. Semmi áron sem akar hátasló lenni. Mindegyiknek megvan a mániája. Húzni igen, cipelni nem; azt hinné az ember, hogy feltette magában.
– Megteszi ezt az utat?
– Azt a húsz mérföldet? Mégpedig egyfolytában, vágtában és legfeljebb nyolc óra alatt. De hallgassa meg a feltételeimet.
– No mondja.
– Először is, ön a feleúton egyórai pihenőt ad neki; megeteti, és valakinek ott kell állni, míg eszik, hogy a fogadó szolgája el ne lopja a zabját; mert én megfigyeltem, hogy a fogadókban a zabot többnyire a lovászok isszák meg, nem pedig a lovak eszik meg.
– Ott leszünk.
– Másodszor… Polgármester úrnak kell a kocsi?
– Nekem.
– Polgármester úr tud hajtani?
– Tudok.
– Nos tehát, polgármester úr, egyedül megy és poggyász nélkül, hogy meg ne terheljük a lovat.
– Rendben van.
– De polgármester uram, mivel senkit sem visz magával, kénytelen lesz személyesen felügyelni a zabra.
– Magától értetődik.
– Napi harminc frank a bére. A pihenőnapok is fizetendők. Egy fityinggel sem kevesebb, és az állat etetése polgármester úr költségére megy.
Madeleine úr kivett három napóleont az erszényéből és letette az asztalra.
– Itt van két napra előre.
– Negyedszer: ilyen útra a hintő nagyon nehéz volna és kifárasztaná a lovat. Jó volna, ha polgármester úr beleegyeznék, hogy kis homokfutón menjen, az is van nekem.
– Beleegyezem.
– Ez könnyű, csak nincs ernyője.
– Nekem mindegy.
– Polgármester uram, gondolt-e rá, hogy tél van?
Madeleine úr nem felelt. A flamand tovább folytatta:
– Hogy nagyon hideg van?
Madeleine úr csak hallgatott. Scaufflaire mester nem tágított:
– Hogy megeredhet az eső?
Madeleine úr felkapta a fejét és megszólalt:
– A homokfutó és a ló holnap reggel fél ötkor legyen a kapum előtt.
– Rendben van, polgármester uram – felelt rá Scaufflaire, aztán a hüvelykujja körmével valami foltot vakargatott az asztallapon és azzal a közömbös arccal, amellyel a flamandok olyan ügyesen takargatják a ravaszkodásukat, megszólalt:
– Hanem, ejnye csak, most jut eszembe! Polgármester uram nem is mondta meg, hova megy! Hova megy, polgármester úr?
Mióta beszélgettek, egyébre se gondolt, csak erre, de nem tudta miért, nem merte föltenni ezt a kérdést.
– Jó-e a lovának a két első lába? – kérdezte Madeleine úr.
– Igen, polgármester uram. A lejtőkön kissé vissza kell tartania. Sok az ereszkedő arrafelé, amerre megy?
– Ne felejtse el, hogy reggel fél ötkor pontosan ott legyen a kapum előtt – felelte Madeleine úr és távozott.
A flamand, mint kevéssel utóbb ő maga mondogatta, "egészen hülyén" állt ott.
Két vagy három perce volt már, hogy a polgármester úr távozott, amikor megint nyílt a kapu; a polgármester úr volt.
Még mindig közömbös és elfogódott volt az arca.
– Scaufflaire uram – szólalt meg –, mennyire becsüli ön a lovat és a homokfutót, amelyet bérbe ad nekem, szőröstül-bőröstül?
– Szőröstül-kocsistul, polgármester uram – javította ki a flamand, és hangosan felkacagott.
– Jó, jó. Hát mennyire?
– Polgármester uram meg akarja venni?
– Nem, de minden eshetőségre biztosítékot akarok adni önnek. Ha visszajöttem, visszaadja majd azt az összeget. Mennyire becsüli a kocsit-lovat?
– Ötszáz frankra, polgármester uram.
– Tessék. – Madeleine úr bankjegyet tett az asztalra, aztán kiment, és többé nem jött vissza.
Scaufflaire mester szörnyen sajnálta, hogy nem mondott ezer frankot. Különben a ló és a homokfutó mindenestül száz tallért ért.
A flamand előhítta a feleségét és elmondta neki az esetet. – Hova az ördögbe mehet a polgármester úr? – Összedugták a fejüket. – Párizsba megy – mondta az asszony. – Nem hiszem – mondta a férje. Madeleine úr a kandallón felejtette azt a papírdarabot, amelyre a számokat felírta. A flamand felvette és tanulmányozta. – Öt, hat, nyolc és fél? Ez bizonyosan a postaállomásokat jelzi. Odafordult a feleségéhez. – Megvan. – No? – Öt mérföldnyire van innen Hesdin. Hesdintől hat mérföldnyire Saint-Pol, Saint-Poltól nyolc mérföldnyire Arras. Arrasba megy.
Eközben Madeleine úr hazatért.
Scaufflaire mestertől visszajövet kerülő utat választott, mintha a plébánia kapuja kísértés lett volna számára és ki akarta volna kerülni. Fölment a szobájába és bezárkózott, amiben nem volt semmi különös, mert szeretett korán lefeküdni. Mégis a gyárnak a kapusnője, aki Madeleine úrnak egyetlen cselédje volt, megfigyelte, hogy fél kilenckor eloltotta a lámpáját, és ezt el is mondta a pénztárosnak, aki épp hazajött és hozzátette:
– Talán beteg a polgármester úr? Egy kissé furcsának láttam az arcát.
Ez a pénztáros abban a szobában lakott, amely pontosan Madeleine úr szobája alatt volt. A kapusné szavaira rá se hederített, lefeküdt és elaludt. Éjféltájban hirtelen felriadt; félálmában valami zajt hallott a feje fölött. Hallgatódzott. Jövő-menő lépések zaja volt, mintha valaki járkált volna a fölötte levő szobában. Figyelmesebben hallgatódzott és megismerte Madeleine úr lépéseit. Furcsának érezte; Madeleine úr szobájában, míg csak fel nem kelt, rendszerint néma csend volt. Egy pillanattal később a pénztáros olyasvalamit hallott, mintha egy szekrényt nyitottak és zártak volna. Aztán eltoltak egy bútordarabot, egy darabig csend volt, majd újra kezdődött a járkálás. A pénztáros felült, egészen felébredt, nézelődött és ablakának az üvegén át; a szemben levő ház falán észrevette egy kivilágított ablak vöröses visszfényét. A sugarak irányából ítélve, ez nem lehetett más, mint Madeleine úr szobájának az ablaka. A visszfény táncolt, mintha nem annyira lámpától, hanem inkább valami lobogó tűztől eredt volna. Az ablakkeretek árnyéka nem rajzolódott bele, és ez arra mutatott, hogy az ablak tárva-nyitva van. Ilyen hidegben ez a nyitott ablak meglepő volt. A pénztáros újra elaludt. Egy-két órával később megint fölébredt. A feje fölött, lassan és szabályosan még mindig hangzottak a lépések.
A visszfény még mindig ott volt a falon, de most már sápadt volt lés nyugodt, mint valami lámpa vagy gyertya fénye. Az ablak még mindig nyitva volt.
Elmondjuk, mi történt Madeleine úr szobájában.

III

Vihar egy koponyában

Az olvasó bizonyára kitalálta már, hogy Madeleine úr senki más, mint Jean Valjean.
Már belenéztünk ennek a léleknek a mélységeibe; most itt a pillanat, hogy még egyszer beletekintsünk. Megindultán és remegve tesszük ezt. Nincs borzasztóbb valami, mint az ilyenfajta szemlélődés. A lélek eme sehol sem találhat több ragyogást és több sötétséget, mint emberben: nem pihenhet meg ennél félelmetesebb és ennél bonyolultabb, ennél titokzatosabb és ennél végtelenebb valamin. Van nagyszerűbb látvány, mint a tenger: az ég; van nagyszerűbb látvány, mint az ég: a lélek belseje.
Megírni az emberi lelkiismeret hőskölteményét, akár csak egyetlen emberről van szó, akár csak a legalacsonyabb emberről, annyi volna, mint minden hőskölteményt egy magasztos és végleges hőskölteménybe összeolvasztani. A lelkiismeret az agyrémek, a sóvárgások, a kísértések káosza, az ábrándok olvasztókemencéje, szégyenletes gondolatok barlangja: szofizmák kavargó zűrzavara, szenvedélyek csatatere, bizonyos órákban nézzetek keresztül egy-egy töprengő emberi lény fakó arcán és nézzetek mögé, nézzetek bele ebbe a leiekbe, nézzetek ebbe a sötétségbe. Ott benne, a külső némaság leple alatt, gigászok harca folyik, mint Homerosnál, sárkányok és szörnyetegek és nyüzsgő kísértetek tusája, mint Miltonnál,* látomások kígyóvonalai, mint Dantenál. Valami sötét dolog ez a végtelen, amelyet az ember magában hordoz, és amelyhez kétségbeesetten méri hozzá agyának elhatározásait és életének cselekedeteit!
Alighieri* egyszer egy komor kapu elé került, amely előtt megtorpant. Ilyen kapu mered mielőttünk is, és a küszöbén megtorpanunk. Mégis lépjünk be.
Keveset kell hozzátennünk ahhoz, amit az olvasó már eddig is tud abból, ami Jean Valjeannal Kicsi Gervais-vel való kalandja óta történt. Attól a pillanattól fogva, láttuk, más emberré vált. Megvalósította azt, amit a püspök akart faragni belőle. Ez több volt, mint átalakulás: átlényegülés volt.
Sikerült eltűnnie, eladta a püspök ezüstneműjét és csak a gyertyatartókat őrizte meg emlékül, városról városra lopakodott, bebarangolta Franciaországot, elérkezett Montreuil-sur-Merbe, az az ötlete támadt, amelyet már említettünk, végrehajtotta mindazt, amit elbeszéltünk, sikerült elérnie, hogy megközelíthetetlen legyen, és mióta Montreuil-sur-Merben megtelepedett, boldogan érezte, hogy lelke kesereg a múlton, és hogy életének első felét meghazudtolja a második; békésen, nyugodtan, gondtalanul és reménykedőn élt, és csupán két gondolat töltötte el: eltitkolni nevét és megszentelni életét: kerülni az embereket és visszatérni Istenhez.
Ez a két gondolat oly szorosan összevegyült lelkében, hogy eggyé vált; mind a kettő egyformán eláradt és elhatalmasodott rajta, és kormányozta legkisebb cselekedetét is. Rendszerint egyetértőn szabályozták életmódját; a titkolózás felé fordították; jóindulatúvá és egyszerűvé tették; mindig ugyanazt a tanácsot adták neki. Mégis néhanapján összeütközésbe kerültek egymással. Ilyen esetben, emlékszünk rá, az a férfiú, akit egész Montreuil-sur-Mer városa Madeleine úrnak nevezett, nem habozott feláldozni az elsőt a másodiknak, biztonságát az erénynek. Így minden óvatosság és minden okosság ellenére megtartotta a püspök gyertyatartóit, meggyászolta őt, megszólított és kikérdezett minden arra járó kis szavojait, tudakozódott a faverolles-i családok felől és megmentette az öreg Fauchelevent életét, hiába volt Javert minden nyugtalanító gyanúsítása. Mintha arra gondolt volna – mindazok példájára, akik bölcsek, szentek és igazak voltak –, ezt már említettük, hogy első kötelessége nem önmaga kímélése.
Azonban be kell vallanunk, hogy ilyesmi még nem történt vele. Soha még ez a két eszme, amely kormányozta ezt a szerencsétlen embert, akinek szenvedéseit elbeszéljük, nem keveredett ilyen komoly küzdelembe. Zűrzavarosan, de mélységesen érezte ezt az első szavak óta, amelyeket Javert kiejtett, mikor belépett a dolgozószobájába. Abban a pillanatban, amikor olyan különösen tagolta azt a nevet, amelyet ő oly mélyen eltemetett, valami döbbenet rázta meg, és mintegy megrészegítette sorsának komor furcsasága, és ezen a döbbeneten át olyan remegés fogta el, amely megelőzi a nagy megrázkódtatásokat; meghajolt, mint a tölgy a vihar közeledtére, mint a katona a roham előtt. Érezte, hogy villámokkal és mennykövekkel terhes árnyak tódulnak a feje fölé. Miközben Javert szavait hallgatta, az volt az első gondolata, hogy elmegy, odarohan, feljelenti magát, kimenti azt a Champmathieu-t a börtönből és magát záratja be; ez fájdalmas és gyötrelmes volt, mintha az eleven húsába vágtak volna, aztán elmúlt, és így szólt magában: "Ugyan! Ugyan!" Elfojtotta ezt a nagylelkű hirtelen fellobbanását és visszariadt a hősiességtől.
Bizonyos, hogy gyönyörű lett volna, ha a püspök szent szavai után, annyi évi bánkódás és önmegtagadás után, a csodálatosan kezdett vezeklés közepette ez az ember, még az ilyen szörnyű esetben sem tántorodott volna meg egy pillanatra sem, és továbbra is egyenletes léptekkel haladt volna ama tátongó mélység felé, amelynek fenekén ott várt a menny; gyönyörű lett volna, de nem így történt. Bizony számot kell adnunk azokról a dolgokról, amelyek ebben a lélekben lezajlottak, és mi csak azt mondhatjuk el, ami valóban lepergett benne. Mindenekelőtt az önfenntartás ösztöne győzött; kapkodva összeszedte gondolatait, lefojtotta izgalmát, számba vette Javert jelenlétét, ezt a nagy veszedelmet, a rémület szilárdságával elhalasztott minden elhatározást, minden erővel elterelte a figyelmét arról, amit cselekednie kellett, és megint nyugalmat erőltetett magára, mint ahogy a harcos maga elé kapja a pajzsát.
A nap hátralevő részében ilyen állapotban volt: belsejében vihar dúlt, arcán mélységes nyugodtság ömlött el; csupán csak úgynevezett "önfenntartási rendszabályokat" foganatosított. Még minden egymás hegyén-hátán kavargott az agyában; a zűrzavar akkora volt benne, hogy semmiféle gondolatot sem tudott világosan megfogalmazni; és maga sem tudott volna semmit sem mondani magáról, legfeljebb annyit, hogy valami súlyos csapás sújtott rá. Szokás szerint elment Fantine betegágyához és meghosszabbította ott-tartózkodását, valami jóságos ösztönből, és azt mondogatta magában, hogy így kell cselekednie, és bizony a leányt nagyon is gondjaiba kell ajánlani a nővéreknek arra az esetre, ha úgy történnék, hogy el kell utaznia, homályosan úgy érezte, hogy talán Arrasba kell majd mennie, és bár egyáltalán nem szánta el még magát erre az útra, azt mondogatta magában, hogy mivel őhozzá a gyanú árnyéka sem férkőzhetik, egyáltalán nem lesz baj, ha tanúja lesz annak, ami történik, és kibérelte Scaufflaire homokfutóját, hogy készen legyen minden eshetőségre.
Meglehetősen jó étvággyal vacsorázott.
Amint visszatért a szobájába, rendbe szedte gondolatait.
Megvizsgálta a helyzetet és megdöbbentőnek látta; olyan megdöbbentőnek, hogy elmélkedése közepette valami megmagyarázhatatlan szorongás kimondhatatlan ösztönzésére fölkelt székéből és az ajtaját bereteszelte. Félt, hogy még valami bejön. Eltorlaszolta magát a lehetőség elől.
Egy pillanattal később elfújta a gyertyát. Zavarta.
Úgy érezte, hogy valaki megláthatja.
Kicsoda, valaki?
Ó, jaj! Akit ki akart zárni, az már bejött; akinek be akarta fogni a szemét, az már nézte őt. A lelkiismeret.
A lelkiismerete, vagyis az Isten.
Mégis, ebben az első pillanatban illúziókba ringatta magát; a biztonság és a magányosság érzése ömlött el rajta; mert a reteszt betolta, úgy hitte, nem keríthetik kézre; mert a gyertyát eloltotta, úgy érezte, láthatatlanná vált. Ekkor legyűrte önmagát; az asztalra könyökölt, fejét a kezébe hajtotta és gondolkozni kezdett a sötétben.
"Hogy is állunk? – Nem álmodom? – Mit mondtak nekem? – Csakugyan igaz, hogy együtt voltam ezzel a Javert-rel, és hogy így beszélt velem? – Ki lehet ez a Champmathieu? – Hát hasonlít rám? – Lehetséges? – Ha arra gondolok, hogy tegnap milyen nyugodt voltam és még csak távolról sem sejtettem semmit! – Mit csináltam tegnap ilyenkor? – Mi is a magja ennek az esetnek? – Hogyan oldódik majd meg? – Mit tegyek?"
Így gyötrődött. Nem tudta már agyában összefogni a gondolatokat, úgy hömpölyögtek benne, mint a hullámok, és két tenyerébe szorította homlokát, hogy megállítsa őket…
Ebből a kavarodásból, amely felforgatta akaratát és értelmét, és amelyből igyekezett valami bizonyosságot és elhatározást leszűrni, nem fakadt semmi egyéb, csupán a szorongás.
A feje égett. Odament az ablakhoz és sarkig kitárta. Az ég csillagtalan volt. Visszament és leült az asztalhoz.
Így telt el az első óra.
Mégis elmélkedésében lassan-lassan kezdtek alakot ölteni és megszilárdulni a bizonytalan vonalak és a valóság biztonságával sikerült átlátnia nem ugyan az egész helyzetet, de legalább néhány részletét.
Mindenekelőtt felismerte, hogy bármily különös és válságos ez a helyzet, teljes mértékben uralkodik rajta.
A döbbenete nőttön-nőtt.
Függetlenül a cselekedetei elé tűzött szigorú és vallásos céltól, mindaz, amit a mai napig tett, nem volt egyéb, mint egy gödör, amelyet azért ásott, hogy eltemesse benne nevét. Magábaszállásának óráiban, álmatlan éjszakáin leginkább mindig attól rettegett, hogy valaha meghallja ezt a nevet; azt mondta magában, hogy ez ránézve mindennek a vége lenne; hogy azon a napon, amikor ez a név napvilágra kerül, összeomlik körülötte új élete, sőt talán, ki tudja? Benne is összeomlik az új lélek. A puszta gondolatra is megremegett, hogy ez lehetséges. Bizonyos, hogyha valaki ilyen pillanatokban azt mondta volna neki, hogy eljön az óra, mikor ez a név a fülébe csendül, mikor ez az undorító két szó: Jean Valjean, egyszerre csak felbukkan az éjszakából és felrémlik előtte, mikor ez a félelmetes fény, amely azért támad.
Hogy eloszlassa a titokzatosságot, amelybe burkolózott, hirtelen felvillan a szeme előtt; és hogy ez a név nem fenyegeti, hogy ez a világosság csak még sűrűbb sötétséget támaszt, hogy ennek a fátyolnak a leszakítása még jobban sűríti a titkot, hogy ez a földindulás csak megszilárdítja az épületét, hogy ennek a csodálatos esetnek nem volna más eredménye ránézve, ha úgy akarja, mint hogy az életét tisztábbá és egyúttal kifürkészhetetlenebbé teszi, és hogyha szembeállítja Jean Valjean kísértetével önmagát, akkor a jóságos és derék polgár, Madeleine úr, nagyobb becsülettel és nagyobb nyugalommal és nagyobb tisztelettel kerül ki belőle – ha valaki ezt mondta volna neki, felkapta volna a fejét és őrültségnek bélyegezte volna ezeket a szavakat. Nos! Mindez pontosan bekövetkezett, a lehetetlenségnek ez az egész tömege valósággá lett, és Isten megengedte, hogy ezek az agyrémek valósággá váljanak!
Révedezése egyre jobban tisztult. Egyre jobban számot adott magának helyzetéről.
Úgy tűnt fel neki, hogy valami megnevezhetetlen álomból ébredt, hogy sötét éjszakában lejtőn csúszik lefelé, állva, borzongva, és hiába próbál hátrálni a mélység peremén. A sötétségben világosan kibontakozott előtte valami ismeretlen, egy idegen, akit a végzet összetévesztett vele és helyette beletaszította az örvénybe. Hogy az örvény bezáruljon, bele kellett buknia valakinek, vagy neki, vagy a másiknak.
Csak szabad folyást kellett engednie a dolgoknak.
A világosság teljessé tisztult, és bevallotta magának: A helye üres a gályákon, hiába tesz akármit, az a hely egyre őt várja, a Kicsi Gervais megrablása megint odajuttatja, ez az üres hely várja és vonzza, míg csak oda nem kerül, és hogy ez kikerülhetetlen és végzetszerű.
Aztán így töprengett: ebben a pillanatban van helyettese, úgy látszik, hogy bizonyos Champmathieu-t ért ez a keserves sors, és hogy neki, aki ezentúl ott lesz a fegyházban ennek a Champmathieu-nek személyében, ott lesz a társadalomban Madeleine úr néven, neki már semmitől sem kell tartania, feltéve, hogy nem akadályozza meg az embereket abban, hogy ráhengerítsék ennek a Champmathieu-nek a fejére a gyalázatnak azt a kövét, amely mint a sírbolt fedele, ha egyszer bezárult, nem emelkedik fel többé soha.
Mindez olyan megrázó és különös volt, hogy hirtelen valami leírhatatlan izgalom fogta el, amilyent az ember csak kétszer vagy háromszor él át életében, a lelkiismeretnek valamiféle vonaglása, amely minden kétséget felkavar a szívben, amely iróniából, örömből és kétségbeesésből szövődik, és amelyet valami belső kacagás felharsanásának lehetne nevezni.
Hirtelen újra meggyújtotta a gyertyáját.
"Ejnye no! – mondta magában. – Mitől félek? Mit jár ilyesmiken az eszem? Én megmenekültem. Mindennek vége. Csupán egyetlen nyitott ajtó volt, amelyen át a múltam visszasurranhatott volna az életembe; ez az ajtó immár örökre be van falazva. Ez a Javert, aki már oly régóta izgat, ez a félelmetes ösztön, amely talán kitalálta, hogy ki vagyok, amely csakugyan ki is találta, teringettét! És aki mindenütt a nyomomban volt, ez a borzalmas kopó, aki folyton utánam szaglász, íme megtévedt, másfelé keresgélt, teljességgel elvesztette nyomomat! Immár megnyugodott, engem békén fog hagyni, megvan a Jean Valjeanja! Sőt ki tudja, valószínű, hogy el akar menni a városból! És mindez nélkülem történt meg! Semmi részem sincs benne! És hát ejnye csak, mi ebben a szerencsétlenség? Ha látna valaki, becsületszavamra, azt hinné, hogy valami katasztrófa ért! Végül is, ha valakit baj ér, semmiképpen sem én vagyok az oka. A Gondviselés rendezett így mindent. Nyilvánvaló, hogy ő akarja ezt így! Hát van jogom összekuszálni azt, amit elrendezett? Mit akarok ebben a pillanatban? Mibe avatkozom? Semmi közöm hozzá. Hogyhogy! Nem vagyok megelégedve! De hát mit akarok? Elértem a célt, amely után annyi év óta sóvárgok, éjszakáim álmát, eget ostromló könyörgéseim tárgyát, a biztonságot! Isten akarta így. Nincs jogom Isten akarata ellen cselekedni. És miért akarta így az Isten? Azért, hogy folytassam, amit megkezdtem, hogy gyakoroljam a jót, hogy egyszer majd nagyszerű és buzdító példa legyek, hogy el lehessen mondani: végre egy kis szerencse is szegődött ahhoz a vezekléshez, amelyet magamra vállaltam, és ahhoz az erényes élethez, amelybe visszatértem! Csakugyan nem értem, miért féltem belépni ahhoz a derék paphoz, és elmondani neki mindent, mint a gyóntatónak, és tanácsot kérni tőle, bizonyos, hogy ő is ezt mondta volna nekem. Ez elintézett ügy, hagyjuk a dolgokat szabadjára. Hadd cselekedjék a Jóisten!"
így beszélt lelkiismerete mélységeiben, odahajolva afölé, amit a lelke örvényének lehetne nevezni. Fölkelt a székből és járkálni kezdett a szobában.
– Ugyan – mondta –, ne gondoljunk rá többet. Határoztam! – De nem érzett semmi örömet.
Ellenkezőleg.
Elménket éppúgy nem lehet megakadályozni, hogy vissza ne térjen ugyanahhoz a gondolathoz, mint a tengert, hogy vissza ne térjen ugyanahhoz a parthoz. A matróz úgy hívja ezt, hogy dagály; a bűnös így nevezi, hogy lelkiismeret-furdalás. Isten megduzzasztja a lelkeket, éppúgy, mint az óceánt.
Néhány pillanat múlva, minden hiába, újra kezdte ezt a sötét párbeszédet, amelyben ő volt a beszélő és a hallgató, és mondogatta azt, mit szeretett volna elhallgatni, és hallgatta azt, amit nem akart volna hallani, és engedett annak a titokzatos hatalomnak, amely így szólt benne: Gondolkozzál! És amely kétezer év előtt egy másik elítéltnek* mondta: Menj!
Mielőtt tovább mennénk, a teljes megértés kedvéért hangsúlyozunk egy szükséges megfigyelést.
Bizonyos, hogy az ember szokott beszélgetni önmagával, nincs gondolkodó lény, aki ezt ne tapasztalta volna. Sőt azt mondhatjuk, hogy a szó sohasem nagyszerűbb titok, mint mikor egy ember belsejében a gondolattól a lelkiismerethez száll és a lelkiismeretből visszatér a gondolathoz. Csak így szabad érteni az ebben a fejezetben sűrűn használt ilyen szavakat: mondta, felkiáltott. Az ember szól, beszél, kiált magában, és mégsem töri meg a külső csendet. Odabent nagy a kavarodás; minden beszél bennünk, csak a szánk hallgat. A lélek valóságai, ámbár nem láthatók és nem tapinthatók, mégis valóságok.
Feltette hát magában a kérdést, hogy hol is tart. Megkérdezte magát ama bizonyos "elhatározás" felől. Bevallotta magának, hogy mindaz, amit oly szépen elrendezett lelkében, szörnyű volt, hogy "a dolgokat a maguk útjára hagyni, hadd cselekedjék a Jóisten", ez egyszerűen borzalmas. Ha engedi, hogy a sorsnak és az embereknek ez a tévedése beteljen, ha nem akadályozza meg, ha hallgatásával előmozdítja, vagyis ha semmit sem tesz, az annyi, hogy mindent megtesz! Ez az aljas képmutatás legfelsőbb foka! Alacsony, gyáva, alattomos, elvetemedett, undorító bűn!
A szerencsétlen ember nyolc év óta először érezte valami gonosz gondolatnak és valami gonosz cselekedetnek keserű izét.
Undorral köpte ki.
Tovább faggatta magát. Szigorúan megkérdezte magától, hogy mit ért ezen: "Elértem a célomat!" Megállapította magában, hogy az életének csakugyan volt célja. De mi volt ez a cél? Hogy eltitkolja a nevét? Hogy félrevezesse a rendőrséget? Hát ilyen jelentéktelen dolgokért tette mindazt, amit tett? Hát nem volt más célja, valami nagy, valami igazi? Hogy megmentse nem a személyét, hanem a lelkét. Hogy tisztességes és jó emberré váljék. Hogy igaz ember legyen! Vajon nem ez volt-e főképpen és egyes-egyedül az, amit mindig el akart érni, amit a püspök kiszabott elé? Hogy rázárja az ajtót múltjára? De hiszen nem zárta rá, nagy Isten! Inkább kinyitja azzal, ha valami gyalázatos cselekedetet követ el! De hiszen megint tolvajjá lesz, mégpedig a leggyűlöletesebb tolvajjá! Ellopja egy másik embertől a létezését, az életét, a békességét, a napon elfoglalt helyét! Gyilkossá válik! Megöl, erkölcsileg megöl egy nyomorult embert! Azzal a borzalommal sújtja, hogy élő halott lesz, azzal a kétségbevonhatatlan halállal, amelynek fegyház a neve. Ellenkezőleg, ha feladja magát, ha megmenti ezt az embert, aki oly gyászos tévedés áldozata, ha megint fölveszi a nevét, ha, amint rászolgált, visszaváltozik Jean Valjeanná, azzal valóban befejezi feltámadása művét és örökre bezárja a poklot, amelyből kikerült! Mikor látszólag belehull, a valóságban kikerül belőle! Ezt kell tennie! Semmit sem tett, ha nem teszi meg ezt! Egész élete haszontalan, egész vezeklése kárba veszett, és majd csak ennyit mondhat: mire való volt az egész? Úgy érezte, hogy a püspök itt van, hogy a püspök annyival inkább jelen van, mert halott, hogy a püspök mereven rászegzi tekintetét, hogy Madeleine polgármester immár minden erényével együtt kárhozatos a szemében, és hogy Jean Valjean, a gályarab, csodálatra méltóan és tisztán ragyog fel előtte. Az emberek csak az álarcát látják, de a püspök látja az arcát. Az emberek csak az életét látják, de a püspök belelát a lelkiismeretébe. Tehát el kell mennie Arrasba, meg kell szabadítania azt az ál-Jean Valjeant, fel kell adnia az igazit! Ó, jaj! Ez a legnagyobb áldozat, a leggyötrelmesebb győzelem, az utolsó lépés, amit meg kell tennie; de meg kell tennie. Fájdalmas végzet! csak akkor érheti el a szentséget Isten szemében, ha visszatér a gyalázatba az emberek szemében.
– Nos hát – mondta – válasszuk ezt! Tegyük meg kötelességünket! Mentsük meg ezt az embert!
Ezeket a szavakat hangosan mondta ki és észre sem vette, hogy fennhangon beszél.
Elővette a könyveit, átvizsgálta és mind rendbe hozta. A tűzbe dobott egy csomó kötelezvényt, amelyet megszorult kiskereskedők állítottak ki neki. Megírt egy levelet, lepecsételte, és a borítékján, ha valaki ott lett volna ebben a pillanatban a szobában, ezt a címzést olvashatta volna: Laffitte úrnak, bankár, d'Artois utca, Párizs.
Íróasztalából tárcát vett ki, amelyben néhány bankjegy volt és az az útlevél, amelyet ebben az évben használt, mikor a választásokra utazott.
Ha látta volna valaki, amikor ezeket a különféle dolgokat intézte, amelyeket oly mélységes emelkedés kísért, nem is sejtette volna, hogy mi viharzik benne. Csupán az ajka rezzent meg egy-egy pillanatra; néha fölemelte fejét és odaszegezte tekintetét a falnak valamelyik pontjára, mintha éppen ott lett volna valami, amit tisztán akart látni vagy meg akart vizsgálni.
Mikor a Laffitte úrnak írt levél készen volt, a tárcával együtt a zsebébe tette és megint járkálni kezdett.
Elmélkedése a régi kerékvágásban maradt. Szüntelenül tisztán látta kötelességét, ragyogó betűkkel felírva, amelyek ott lángoltak a szeme előtt és ott villództak a tekintete előtt: "Menj! Nevezd meg magad! Jelentsd fel magad!"
Ugyancsak látta, mintha látható alakban kijegecesedett volna előtte, azt a két eszmét, amely mindeddig kettős szabálya volt az életének: eltitkolni a nevét, megszentelni a lelkét. Most első ízben tűntek fel előtte teljesen különváltan, és látta a különbséget, ami elválasztja őket. Felismerte, hogy az egyik eszme szükségképpen jó, míg ellenben másik rosszá is válhat, hogy emez, az önfeláldozás; és amaz, az önszeretet; hogy az egyik ezt mondja: a felebarátod, és a másik ezt mondja: én; hogy az egyik fényből fakad, és a másik a sötétségből fakad.
Összecsaptak, és látta tusakodásukat. Minél tovább gondolkodott, annál nagyobbra nőttek lelki szeme előtt; most már kolosszális arányokat öltöttek; úgy tűnt fel neki, hogy látja, amint benne, abban a végtelenségben, amelyről az imént beszéltünk, sötétségek és fényességek közepette, egy istennő és egy óriás viaskodik.
Rémület áradt el rajta, de úgy érezte, hogy a jó gondolat győz.
Úgy érezte, hogy lelkiismeretének és sorsának újabb fordulópontjára ért; hogy a püspök jelzi új életének első szakaszát, és hogy ez a Champmathieu jelzi a másodikat. A nagy válság után a nagy megpróbáltatás.
Azonban a láz, amely egy pillanatra elnyugodott, lassan-lassan újra elöntötte. Ezer meg ezer gondolat cikázott át rajta, de valamennyi egyre jobban megerősítette elhatározását.
Egy pillanatban így szólt magában: "Talán túlságosan szívére veszi a dolgot, hiszen ez a Champmathieu nem érdemel részvétet, elvégre lopott."
Így felelt rá: "Ha ez az ember csakugyan ellopott néhány almát, akkor egyhónapi fogházat kap. Innen még nagy az út a gályákig.
Sőt, ki tudja? Csakugyan lopott? Be van bizonyítva? A Jean Valjean név rásúlyosodik, és mintha fölöslegessé tenné a bizonyítékokat. Vajon nem így cselekszenek-e rendszerint a király ügyészei? Felteszik róla, hogy tolvaj, mivel úgy tudják, hogy fegyenc volt."
A következő pillanatban az az ötlete támadt, hogy feljelenti magát, talán tekintetbe veszik cselekedete hősiességét és hét éve folytatott becsületes életét, és mindazt, amit a városért tett, és megkegyelmeznek neki.
Azonban ez a feltevés hamarosan szertefoszlott, és keserűn elmosolyodott arra a gondolatra, hogy a Kicsi Gervais negyven sou-jának elrablása visszaeső bűnössé bélyegzi, és hogy ez az ügy bizonyára szóba kerül, és a törvény világos rendelkezései értelmében életfogytiglani kényszermunkára ítélik.
Elvetett minden ábrándot, egyre jobban elszakadt a földtől, és máshol kereste a vigasztalást és az erőt. Arra gondolt, hogy teljesítenie kell kötelességét; sőt, hogy talán nem lesz szerencsétlenebb, ha teljesítette kötelességét, mint ha kibújik alóla; hogyha szabadjára engedi a dolgokat, ha itt marad Montreuil-sur-Merben, a közbecsülés, jó hírneve, jó cselekedetei, a hódolat, a tisztelet, jótékonysága, gazdagsága, népszerűsége, erényes élete, mind bűnnel volna fertőzve; és micsoda ízük volna mindezeknek a szent dolgoknak, ha ilyen undorító dologhoz kapcsolódnának! Míg ellenben, ha meghozza ezt az áldozatot, a fegyház, a pellengér, a nyakvas, a zöld sapka, a szakadatlan munka, a könyörtelen gyalázat valami mennyei gondolattal fog párosulni!
Végre arra gondolt, hogy ez kényszerűség, hogy sorsa már így alakult, hogy neki nincs ereje széttépni azt, amit odafönt elrendeztek, hogy mindenesetre választania kell: vagy a látszat-erény és a belső kárhozat, vagy a belső szentség és a külső gyalázat.
Miközben ennyi gyászos gondolat hányta-vetette, bátorsága nem hanyatlott, de agya kifáradt. Akaratlanul is más dolgokra, közömbös dolgokra kezdett gondolni.
Halántékán viharosan kalapáltak ütőerei. Egyre csak fel és alá járt. Előbb a plébánia-templomban, azután a városházán éjfélt ütött. Megszámlálta mind a két óra tizenkét ütését, és összehasonlította a két harang hangját. Most eszébe jutott, hogy néhány nappal előbb egy ócskavaskereskedőnél eladó öreg harangot látott, amelyen ezt nevet olvasta: Antoine Albin de Romainville.
Megdidergett. Tüzet gyújtott. Eszébe se jutott, hogy becsukja az ablakot.
Közben visszahullott kábultságába. Meglehetős nagy erőfeszítésébe került, hogy újból eszébe idézze azt, amiről gondolkozott, mielőtt éjfélt ütött az óra. Végre sikerült.
"Á! Igen – mondta magában –, elhatároztam, hogy feladom magamat." És aztán egyszerre csak Fantine-ra gondolt.
– Hopp! – mondta. – Hát az a szegény nő!
Most megint új válság jelentkezett.
Fantine hirtelen úgy tűnt fel merengésében, mint valami váratlan fényesség sugara. Úgy érezte, hogy minden más alakot ölt körülötte felkiáltott:
– Ejnye! Mindeddig csak magammal foglalkoztam! Csak a magam helyzetére gondoltam! Csak azzal törődtem, hogy hallgatok-e vagy feljelentem magamat, hogy eltitkolom-e igazi magamat vagy megmertem a lelkemet, hogy inkább megvetésre méltó és tekintélyes hatósági személy vagyok-e, vagy gyalázatos és tiszteletre méltó gályarab: ez vagyok, mindig csak én, egyre csak én! De hát, Istenem, ez csupa önzés! Különféle megnyilvánulásai az önzésnek, de mégiscsak önzés. Talán másokra is gondolnék egy kicsit? A szentség első foka az, hogy másokra gondoljunk. Nézzük csak, vizsgáljuk meg. Kikapcsolom magamat, kitörlöm magamat, elfelejtem magamat, mi lesz mindebből? – Ha feladom magamat, elfognak, szabadon engedik ezt a Champmathieu-t, engem visszaküldenek a gályákra, ez rendben van. És aztán? Mi történik itt? Ó! Itt van egy vidék, város, gyár, ipar, munkások, férfiak, nők, öreg nagyapák, gyermekek, szegény emberek! Ez mind az én alkotásom, ez mind belőlem él. Ahol csak egy kémény füstöl, én adtam a tűzre való fát és a húst a fazékba; én teremtettem meg a jólétet, a forgalmat, a hitelt; előttem nem volt itt semmi, én életre keltettem az egész környéket, lelket leheltem belé, megtermékenyítettem, ösztönöztem, gazdaggá tettem; ha én elmegyek, a lélek költözik el belőle. Ha én eltávozom innen, minden meghal. És ez a nő, aki annyit szenvedett, akinek süllyedésében is annyi az erénye, akinek akaratlanul is én okoztam minden szerencsétlenségét! És ez a gyerek, akit el akartam hozni, amint megígértem az anyjának! Vajon nem tartozom-e valamivel ennek a nőnek is, jóvátételéül annak a rossznak, amit én okoztam neki? Ha én elmegyek, mi lesz belőle? Az anya meghal. A gyermekből, ki tudja, mi lesz. Hát ez történik, ha feladom magamat. És ha nem adom fel magamat? Nézzük csak, ha nem adom fel magamat?
Miután ezt a kérdést föltette, megállt; egy pillanatig mintha ingadozott és megremegett volna; de ez a pillanat röpke volt, és nyugodtan adta meg magának a választ:
– Nos hát, ez az ember gályarab lesz, igaz, csakhogy, az ördögbe is! Lopott! Hiába hajtogatom, hogy nem lopott, lopott! Én itt maradok, folytatom munkámat. Tíz év alatt megkeresek tízmilliót, elosztom a környéken, semmit sem tartok meg magamnak, minek nekem?
Nem magamért dolgozom! Az általános jólét növekszik, iparágak kelnek életre és lendülnek fel, a műhelyek és a gyárak megszaporodnak, a családok, száz család, ezer család boldog lesz; a környék benépesedik; falvak keletkeznek ott, ahol eddig csak majorok voltak, majorok keletkeznek, ahol eddig nem volt semmi sem; a nyomorúság megszűnik, és a nyomorúsággal együtt megszűnik az iszákosság, a s prostitúció, a tolvajlás, a gyilkosság, minden vétek, minden bűn! És az a szegény anya fölneveli a gyermekét! És íme, az egész környék vagyonosodik és becsületben él! No hát, bolond voltam, esztelen voltam, minek is beszéltem arról, hogy feladom magamat. Vigyázni kell, csakugyan, nem szabad semmit elhamarkodni. Még mit nem! Csak azért, hogy a nagy és nemeslelkű férfiú szerepében tetszelegjek, valóságos melodráma, azért, mert csak magamra gondoltam, csupán magamra, ugyan! Csak azért, hogy megmentsek a talán kissé szigorú, alapjában véve igazságos bűnhődéstől egy sehonnait, egy tolvajt, egy gazembert, hát azért tönkremenjen egy egész vidék! Az lenne a vége, hogy egy szegény nő elpusztulna a kórházban! Hogy egy szegény kislány elpusztulna az utca kövezetén! Mint a kutya! Ó! De hisz ez gyalázatos dolog! És hogy a gyermek alig ismerte az anyját! És mindezt ezért a vén bitang almatolvajért, aki, ha nem is ezért, másért egészen bizonyosan rászolgált a gályára! Szép kis aggodalmaskodás, amelynek révén az ember megment egy bűnöst és feláldoz ártatlanokat, megment egy vén csavargót, akinek már legfeljebb csak néhány esztendeje van hátra, és aki nem lesz sokkal szerencsétlenebb a fegyházban, mint a viskójában, és végül, amelynek révén feláldoz az ember egy egész népességet, anyákat, feleségeket, gyermekeket. Ez a szegény kis Cosette, akinek senkije sincs a világon rajtam kívül, és aki ebben a pillanatban bizonyosan kékre fagyott ezeknek a Thénardier-éknek a bűnbarlangjában! Ezek aztán a nagy gazemberek! Én elmulasztanám kötelességemet, amivel ezeknek a szegény teremtéseknek tartozom! És elmennék feladni magamat! És elkövetném ezt az idétlen ostobaságot! Vegyük a legrosszabb esetet. Tegyük fel, hogy ez valami gonosz cselekedet részemről, és hogy lelkiismeretem egyszer majd felhánytorgatja, akkor is csupa önfeláldozás és csupa erény, hogy mások javáért vállalom ezeket a szemrehányásokat, amelyek csak rám nehezednek, ezt a gonosz cselekedetet, mely csupán az én lelkemet dönti veszedelembe.
Fölkelt és megint sétálni kezdett. Ezúttal úgy érezte, hogy megnyugodott.
Gyémántot csak a föld sötét méhében lehet találni; igazságokat a gondolkodás mélységeiben lehet találni. Úgy érezte, hogy miután leszállt ezekbe a mélységekbe, miután sokáig tapogatózott a legfeketébb sötétségben, végre rábukkant egy ilyen gyémántra, egy ilyen igazságra, és a kezében tartotta; és amint ránézett, belekáprázott a szeme.
"Igen – gondolta –, ez az. Megtaláltam az igazságot. Megvan a megoldás. Végül is valamiben meg kell állapodnom. Én határoztam. Engedjünk szabad folyást a dolgoknak! Ne ingadozzunk többé, ne hátráljunk meg többé. Ezt a közérdek kívánja, nem a magam érdeke, Madeleine vagyok, Madeleine maradok. Jaj annak, aki Jean Valjean! Már nem én vagyok ez. Nem ismerem azt az embert, nem tudom kicsoda, s ha van valaki még ebben a pillanatban, aki Jean Valjean, boldoguljon, ahogy tud! Semmi közöm hozzá. Valami végzetes név ez, ami a sötétségben lebeg és megáll és rázuhan valakinek a fejére, az ő baja!"
Megnézte magát a kandallón álló kis tükörben és így szólt:
– Tessék! Amint elhatároztam magam, mindjárt megkönnyebbültem! Egészen más ember vagyok most.
Még néhány lépést tett, aztán hirtelen megállt:
– No hát! – mondta – nem szabad visszariadni elhatározásomnak semmiféle következményétől. Van még néhány szál, ami Jean Valjeanhoz fűz. Szét kell tépni mind! Még ebben a szobában is vannak tárgyak, amelyek rám vallanának; magától értetődik, mindennek el kell tűnnie.
Kotorászott a zsebeiben, kivette az erszényét, kinyitotta és kivett belőle egy kis kulcsot.
Bedugta ezt a kulcsot egy zárba, amelynek alig látszott a kulcslyuka, mert egészen beleveszett a falra ragasztott papírkárpit sötét mintáiba. Titkos retesz nyílt, valamiféle rejtett szekrény, amely a fal sarka és a kandalló köpenye közt volt elhelyezve. Ebben a rekeszben csupán néhány rongy volt, egy kék vászonzubbony, egy ócska nadrág, egy öreg hátizsák, egy hatalmas görcsös bot, amely a két végén meg volt vasalva. Azok, akik látták Jean Valjeant, mikor 1815 októberében átment Digne városán, könnyen felismerhették volna ezekben nyomorúságos felszerelésének minden egyes darabját.
Megőrizte őket, mint ahogy megőrizte az ezüst gyertyatartókat, hogy mindig eszébe juttassák, honnan indult el. Csupán azt rejtegette, ami a fegyházból származott, és kitette a gyertyatartókat, amelyek a püspöktől származtak.
Lopva odatekintett az ajtóra, mintha félt volna, hogy kinyílik, hiába zárta reteszre; aztán élénk és hirtelen mozdulattal egyszerre felmarkolta az egészet, rá se nézett ezekre a tárgyakra, amelyeket kegyeletesen és kockázatosan annyi éven át megőrzött, fogta a rongyokat, a botot, a hátizsákot és mindent belevetett a tűzbe.
Bezárta a rejtett szekrényt és kettőzött óvatossággal, ami ugyan most már fölösleges volt, hiszen a szekrényben nem volt semmi egyéb, az ajtaját egy nagy bútordarabbal takarta el, amelyet elébe tolt.
Néhány másodperc múlva a szemközti falat és a szobát hatalmas vörös és táncoló fényáradat világította meg. Minden égett. A görcsös bot ropogott és szikrákat hányt egészen a szoba közepéig.
A hátizsákból, miközben a benne levő szörnyű rongyokkal együtt elhamvadt, előbukkant valami, ami megcsillant a hamuban. Ha az ember közelebb hajolt, könnyen felismerhette, hogy valami pénzdarab. Kétségtelenül az a negyven sou-s pénzdarab volt, amelyet elrabolt a kis szavojaitól.
Ő maga nem nézett a tűzbe és csak járt-kelt föl-alá szüntelenül egyenletes léptekkel.
Egyszerre csak megakadt a szeme a két ezüst gyertyatartón, amelyek bizonytalanul megcsillantak a kandallón a tűz fényében.
"Nini! – gondolta magában. – Ez még egészen Jean Valjeanra vall. Ezt is el kell pusztítani."
Levette a két gyertyatartót.
Még elegendő tűz volt ahhoz, hogy hamarosan meg lehetett olvasztani őket s valami felismerhetetlen tömbbé változtatni.
A tűz fölé hajolt és egy pillanatig melegedett. Kellemes érzés áradt el rajta.
– Milyen jó a meleg! – mondta.
Megpiszkálta a parazsat az egyik gyertyatartóval.
Egy perccel később mind a kettő bent volt a tűzben.
Ebben a pillanatban úgy rémlett neki, hogy belsejében valami hangot hall, amely ezt kiabálja:
– Jean Valjean! Jean Valjean!
A haja égnek meredt, olyan volt, mintha valami rémületes dolgot hallott volna.
– Igen! Ez az, végezd be! – mondta a hang. – Fejezd be munkádat! Pusztítsd el ezeket a gyertyatartókat! Semmisítsd meg ezt az emléket! Felejtsd el a püspököt! Felejts el mindent! Veszítsd el Champmathieu-t! Úgy, úgy, így lesz jó. Tapsold meg magadat! így hát elintézted, elhatároztad magad, döntöttél, íme, itt ez az ember, ez az aggastyán, aki nem tudja, mit akarnak tőle, aki talán semmit sem követett el, egy ártatlan ember, akinek minden szerencsétlensége a te neved, akire a neved bűntett gyanánt súlyosodik, akit összetévesztettek veled, akit elítélnek, aki majd kivetettségben és borzalomban végzi napjait! Ez jól van így. Te csak légy tisztességes ember. Maradj meg polgármester úrnak, tiszteljenek és becsüljenek továbbra is, gazdagítsd a várost, tápláld a szűkölködőket, neveld az árvákat, élj boldogan, erényesen mindenkitől megcsodáltan, és azalatt majd, mialatt te itt sütkérezel vidámságban és a fényben, valaki más viseli vörös rabruhádat, valaki más hordozza a nevedet a gyalázatban, és vonszolja láncodat a fegyházban! Igen, ez így rendben van! Ó! Nyomorult!
Homlokáról csörgött a verejték. Tétova tekintettel meredt a gyertyatartókra. De az, aki beszélt benne, még nem fejezte be. A hang folytatta:
– Jean Valjean! Sok-sok hang táncol majd körülötted, nagy zsivajt csapnak, hangosan harsognak és áldanak téged, és csak egyetlenegy hang átkoz a sötétben, amelyet senki sem hall meg. Nos! Ide hallgass, gyalázatos! Mindezek az áldások visszahullanak, mielőtt az égbe értek volna, és csupáncsak az átok jut fel egészen Istenig!
Ez a hang, amely eleinte egészen gyenge volt, és amely lelkiismeretének legmélyebb sötétjéből hangzott fel, fokról fokra egyre zengőbbé és félelmetesebbé erősödött és most már a fülébe zúgott. Úgy érezte, hogy a belsejében támadt, és hogy most már kívülről beszél hozzá. Úgy rémlett neki: az utolsó szavakat oly tisztán hallja, hogy ijedten nézett körül a szobában.
– Van itt valaki? – kérdezte fennhangon és egészen zavarodottan.
Aztán elmosolyodott, mint valami félkegyelmű, és megint megszólalt:
– Milyen ostoba vagyok! Hiszen nem lehet itt senki.
Bizony volt ott valaki; de az, aki ott volt, nem olyasvalaki, akit emberi szem megláthat.
Visszatette a gyertyatartókat a kandallóra.
Ekkor újra kezdte egyhangú és gyászos sétáját, amely az alatta levő szobában alvó embert felriasztotta álmából és felébresztette.
Ez a sétálás könnyített rajta és egyúttal elkábította. Úgy látszik, néha végletes esetekben azért mozog az ember, hogy tanácsot kérjen mindentől, amivel járás-kelése közben találkozhatik. Néhány pillanat múlva már nem tudta, hányadán is van.
Most egyforma rémülettel borzadt vissza mind a két elhatározástól, amelyek egymás után megfogantak benne. Az a két gondolata, amely megfogant benne, egyformán gyászosnak tűnt előtte. – Micsoda végzetesség! – Micsoda véletlen, hogy ezt a Champmathieu-t összetévesztették vele! Annak a révén bukik a mélységbe, amit a gondviselés eleinte mintha az erősítésére szánt volna!
Volt egy pillanata, amelyben végiggondolta jövendőjét. Följelentse magát, nagy Isten! Kiszolgáltassa magát! Végtelen kétségbeeséssel képzelte el magában, mi mindentől kell majd megválnia, mi mindent kell újrakezdenie. Búcsút kellene tehát mondania ennek a nagyon jó, nagyon tiszta, nagyon ragyogó életnek, a köztiszteletnek, a becsületnek, a szabadságnak! Nem menne többé sétálni a mezőkre, nem hallaná többé a madarak dalát a májusi virulásban, nem osztogatna többé alamizsnát a kisgyermekeknek! Nem erezné többé a ráfüggesztett hálás és szerető szemek tekintetét! Elhagyná ezt a házat, amelyet ő építtetett, ezt a szobát, ezt a kis szobát! Ebben az órában mindent gyönyörűnek érzett. Nem olvasná többé ezeket a könyveket, nem írna többé ezen a kis puhafa asztalon! Öreg házmesternéje, egyetlen cselédje nem hozná fel többé reggelente a kávéját! Nagy Isten! Ehelyett a gálya, a nyakvas, a vörös rabruha, a lábbilincs, a kimerültség, a börtöncella, a tábori ágy, mindaz a borzalom, amit már oly jól ismert! Az ő korában, miután már emberséges emberré vált! Még ha fiatal volna! Csakhogy így öregen tegezze minden jöttment, megmotozza a börtönőr, tűrje a porkoláb botütéseit! Kapca nélkül viselje a szögestalpú csizmákat! Odatartsa reggel és este a lábát a vasalómester kalapácsának, aki megvizsgálja bilincseit! Elszenvedje az idegenek kíváncsiskodását, akiknek ezt mondják: "Ez itt, ez a hírhedt Jean Valjean, aki polgármester volt Montreuil-sur-Merben!" Esténként, izzadságtól ázottan, holtra csigázottan, zöld sapkáját a szemébe húzva, felmenjen párosával a himbálózó gálya kötélhágcsóján, az őrmester korbácsütései alatt! Ó! Micsoda nyomorúság! Hát lehet a végzet olyan gonosz, mint valami értelmes lény, és olyan szörnyeteg, mint az emberi szív?
És akármit tett is, szüntelenül visszahullott abba a gyötrő dilemmába, amely töprengése mélyén rejtőzködött: megmaradjon-e a paradicsomban és ördöggé váljék benne! Vagy visszatérjen a pokolba és angyallá váljék benne!
Mit tegyen, nagy Isten! Mit tegyen?
A gyötrődés, amelyből olyan kínos-keservesen kibontakozott, megint felviharzott benne, gondolatai kezdtek újra összezavarodni. Valami megnevezhetetlen döbbenet és gépiesség áradt el rajtuk, ami a kétségbeesést jellemzi. Szüntelenül a Romainville név jutott eszébe, egy régen hallott dal két verssorával együtt. Arra gondolt, hogy Romainville kis erdő Párizs közelében, ahol szerelmes ifjú emberek április havában orgonát szakítanak.
Teste-lelke ingadozott. Úgy ment, mint a kisgyerek, akit egyedül elengedtek.
Egy-egy pillanatban, miközben kimerültsége ellen küszködött, megerőltette magát, hogy összeszedje gondolatait. Megpróbálta utoljára és végérvényesen föltenni a kérdést, amely már eddig is halálosan kimerítette. Feladja-e magát? Hallgasson-e? – Sehogy sem tudott tisztán látni! A töprengésben felködlő okoskodások bizonytalan alakzatai reszkettek, és egyik a másik után foszlott szét, mint a füst. Csupán annyit érzett, hogy bármelyikre esik a választása, szükségképpen és anélkül, hogy menekülni tudna tőle, valami meghal benne: hogy akár jobbra, akár balra tér, mindenképpen sírboltba temetkezik; hogy halálos vergődést él át, szerencséjének halálos vergődését, vagy erényének halálos vergődését.
Ó, jaj! Újra hatalmába kerítette egész eddigi határozatlansága. Nem jutott előbbre, mint ahol az elején volt.
Így tusakodott ez a szerencsétlen lélek a szorongattatásban. Ezernyolcszáz évvel e szerencsétlen ember előtt az a titokzatos lény, akiben együtt van az emberiség minden szentsége és minden szenvedése, miközben az olajfák reszkettek a végtelenség vad szélviharában, ugyancsak sokáig elhárította magától a szörnyű kelyhet, amelyből, úgy látta, árnyak patakzottak és túlcsordult benne a sötétség a csillagokkal telehintett végtelenségben.

IV

Milyen alakokat ölt a szenvedés az álomban?

Hajnali hármat ütött az óra, és már öt órája sétálgatott így, szinte megszakítás nélkül, amikor belehanyatlott a székébe.
Elaludt és álmodott.
Ez az álom, mint a legtöbb álom, csak valami megnevezhetetlenül gyászos és gyötrő hangulat révén volt összefüggésben a helyzettel, de azért hatást tett rá. Ez a lidércnyomás úgy megrázta, hogy később leírta. Ez is egyike azoknak a kéziratainak, amiket maga után hagyott. Kötelességünknek tartjuk, hogy szó szerinti szövegében ide iktassuk.
Akármilyen volt ez az álom, ennek az éjszakának a története nem volna teljes, ha elhagynók. Egy beteg lélek sötét kalandja ez.
Íme itt van. A borítékon ezt a sort olvassuk: Azon az éjszakán ezt álmodtam.

Valami mezőn jártam. Nagyon szomorú mezőn, ahol nem volt fű. Úgy láttam, hogy nincs nappal, de nincs éjszaka sem.
A testvéremmel sétáltam, gyermekéveimben látott testvéremmel, azzal a testvéremmel, akire, meg kell mondanom, sohasem szoktam gondolni, és akire talán már nem is emlékezem.
Beszélgettünk és járókelőkkel találkoztunk. Egy régi szomszédasszonyunkról beszélgettünk, aki mindig nyitott ablaknál dolgozott, mivel lakása az utcára nézett. Beszélgetés közben csak úgy dideregtünk e miatt a nyitott ablak miatt.
A mezőn nem voltak fák.
Láttunk egy embert, aki mellettünk haladt el. Talpig meztelen, hamuszínű ember volt ez és földszínű lovon ült. Ennek az embernek nem volt haja; látszott a koponyája és az erek a koponyáján. A kezében pálcika volt, hajlékony, mint valami szőlővessző, és súlyos, mint a vas. A lovas szótlanul haladt el mellettünk.
A testvérem így szólt hozzám: – Térjünk a mélyútra!
Volt ott egy mélyút, ahol egyetlen bokor, egyetlen szál moha sem látszott. Minden földszínű volt, még az ég is. Néhány lépés után senki sem felelt a szavamra. Észrevettem, hogy testvérem már nincs velem.
Megláttam egy falut, bementem. Azt gondoltam, hogy ez biztosan Romainville (miért Romainville?).
Az első utca, amelybe befordultam, elhagyatott volt. Betértem egy másik utcába. A két utca összeszögellésén túl egy ember állt a fal mellett. Azt mondtam ennek az embernek: Miféle falu ez? Hol vagyok? Az ember nem felelt. Megláttam egy ház nyitott ajtaját, beléptem.
Az első szoba üres volt. Beléptem a másodikba. Ennek a szobának az ajtaja mögött egy ember állt a fal mellett. Megkérdeztem ettől az embertől: Kié ez a ház? Hol vagyok? Az ember nem felelt.
A ház mellett kert volt. Kimentem a házból és beléptem a kertbe, kert elhagyatott volt. A legelső fa mögött láttam egy embert, aki ott állt. Azt mondtam ennek az embernek: Miféle kert ez? Hol vagyok? Az ember nem felelt.
Jártam-keltem a faluban és észrevettem, hogy nem is falu, hanem város. Minden utca elhagyatott volt, minden kapu nyitva volt. Egyetlen élőlény sem járt az utcákon, nem járt-kelt a szobákban, nem sétált a kertekben. De minden fal sarkában, minden ajtó mögött, minden fa mögött állt egy ember, aki hallgatott. Egyszerre mindig egyet lehetett látni. Ezek az emberek néztek engem, amint ott járkáltam.
Kimentem a városból és megindultam a mezők felé.
Kis idő múlva megfordultam és láttam, hogy nagy tömeg jön mögöttem. Megismertem mindazokat az embereket, akiket a városban láttam. Furcsa fejük volt. Nem mondhatnám, hogy siettek, mégis gyorsabban mentek, mint én. Nesztelenül jártak. Egyszerre csak ez a tömeg utolért és körülfogott. Ezeknek az embereknek az arca mind földszínű volt.
Ekkor az, akit legelőször láttam és megkérdeztem, mikor a városba beléptem, így szólt hozzám: Hova megy? Hát nem tudja, hogy már régen meghalt?
Szóra nyitottam ajkamat, de észrevettem, hogy már senki sincs körülöttem.

Felébredt. Egészen megdermedt. Fagyos hajnali szél forgatta a nyitva maradt ablakkeretet a sarkvasaiban. A tűz kialudt. A gyertya tövig égett. Még sötét éjszaka volt.
Felkelt, odament az ablakhoz. Még mindig nem volt csillag az égen.
Ablakából látszott a ház udvara és az utca. Kattogó és kemény zaj csattant hirtelen a kövezeten. Lenézett.
Két vörös csillagot látott odalent, amelynek a sugarai furcsán megnyúltak és megrövidültek a homályban.
Öntudata félig még mindig elmerült az álmok ködében. "Nini!! – gondolta magában. Az égen meg nincsen csillag. Most lent vannak a földön."
Közben a kábulata kitisztult. Újabb dübörgés riasztotta fel álmodozásából, éppolyan, mint az első; nézelődött és felismerte, hogy az a két csillag egy kocsinak a két lámpája. A lámpák világosságában fölismerte ennek a kocsinak az alakját. Homokfutó volt, amely elé kis, fehér ló volt fogva. A zaj, amit hallott, a lópatkó csattogás volt a kövezeten.
"Micsoda kocsi ez? – kérdezte magában. – Kijön ilyenkor hajnalban?"
Ebben a pillanatban halk kopogás hangzott a szobája ajtaján.
Tetőtől talpig végigborzongott és rettentő hangon felordított:
– Ki az?
Valaki így felelt:
– Én vagyok, polgármester úr.
Megismerte az öreg kapusasszony hangját.
– No hát – szólalt meg újra – mi az?
– Polgármester úr, mindjárt öt óra.
– Mi közöm hozzá?
– Polgármester úr, itt a kocsi.
– Miféle kocsi?
– A homokfutó.
– Miféle homokfutó?
– Hát nem rendelt a polgármester úr egy homokfutót?
– Nem – felelte.
– A kocsis azt mondja, hogy a polgármester urat keresi.
– Miféle kocsis?
– Scaufflaire úr kocsisa.
– Scaufflaire úr?
Ennek a névnek hallatára megreszketett, mintha villám csapott volna le előtte.
– Á, igen! – szólalt meg újra – Scaufflaire úr.
Ha az öregasszony ebben a pillanatban látta volna, megrémül tőle.
Meglehetősen hosszú csend következett. Bambán vizsgálgatta a gyertya lángját és a gyertyabél körül kiszedte a forró viaszt és az ujjai közt gyúrta. Az öregasszony várakozott. Aztán még egyszer megkockáztatta és megszólalt:
– Polgármester úr, mit mondjak neki?
– Mondja, hogy rendben van, mindjárt megyek.

V

Vágtatás zökkenőkkel

Ebben az időben Arras és Montreuil-sur-Mer között a postaszolgálatot még a császárság idejéből való kis postakocsik végezték. Ezek a postakocsik kétkerekű, belül sárga bőrrel bevont, csuklós rugókon nyugvó homokfutók voltak, és csak két ülőhely volt rajtuk, egyik a kocsisnak, másik az utasnak. A kerekekből hosszú, kiugró kerékagy meredt ki, amely távoltartotta tőlük a többi kocsikat; ilyeneket még ma is lehet látni a németországi utakon. A levélszekrény, óriási hosszúkás doboz, a kocsi végében volt, egybeépítve vele. Ez a levélszekrény feketére volt festve, a kocsi pedig sárgára.
Ezek a kocsik, amelyeknek már ma nincs mása, valamiképpen alaktalanok és púposak voltak, és ha messziről látta az ember, amint ott kacsáztak valamelyik úton a látóhatáron, hasonlítottak azokhoz a rovarokhoz, amelyeket, azt hiszem, termeszeknek hívnak, és kis törzsükön hatalmas potrohot vonszolnak. Különben nagyon gyorsan mentek. Az a postakocsi, amely Arrasból minden éjjel egy órakor a párizsi posta érkezése után elindult, valamivel hajnali öt óra előtt megérkezett Montreuil-sur-Merbe.
Ezen az éjszakán az a postakocsi, amely Hesdin felől az úton leereszkedett Montreuil-sur-Merbe, amint az egyik utcasarkon befordult, éppen mikor a városba behajtott. Összeütközött egy kis homokfutóval, amely elé fehér ló volt fogva; szembe jött vele, és csak egy személy ült benne, egy köpenybe burkolózott férfi. A homokfutó kerekét meglehetősen goromba lökés érte. A postakocsis rákiáltott erre a férfira, hogy álljon meg, de az utas nem hallotta és vágtában folytatta az útját.
– Ejnye, fene sürgős a dolga ennek az embernek! – dünnyögte a kocsis.
Az az ember, aki annyira sietett, ugyanaz, akit épp az imént láttunk tusakodni olyan vívódásokban, amelyek egészen bizonyosan szánalmat érdemelnek.
Hova ment? Nem tudta volna megmondani. Miért sietett? Nem tudta. Csak úgy találomra ment. Hova? Bizonyosan Arrasba, de lehet, hogy máshova. Egy-egy pillanatra ezt érezte, és megreszketett. Úgy beleveszett ebbe az éjszakába, mint az örvénybe. Valami hajszolta, valami húzta. Senki sem tudná megmondani, de mindenki megérti, mi viharzott benne. Ki ne került volna bele már életében legalább egyszer az ismeretlennek ebbe a sötét barlangjába?
Különben semmit sem határozott el, nem döntött semmiben, nem állapodott meg semmiben, nem tett semmit. Lelkiismeretének egyetlen cselekedete sem volt végleges. Most még határozatlanabb volt, mint az első pillanatban.
Miért ment Arrasba?
Ismételgette azt, amit már mondogatott magában akkor is, amikor kibérelte Scaufflaire kocsiját – hogy, akármi lesz is az eredménye, nem lehet semmi baja abból, ha a tulajdon szemével látja és a maga fejével ítéli meg a dolgokat; sőt, hogy ez okos dolog, hogy tudnia kell, mi történik; hogy nem lehet semmit sem határozni addig, míg nem figyel és nem vizsgálódik; hogy a távlat mindent megnagyít; hogy mindent összevéve, ha látta majd ezt a Champmathieu-t, aki afféle nyomorúságos ember, a lelkiismerete valószínűleg nagyon megkönnyebbül és belenyugszik, hogy helyette a gályára hurcolják; igaz ugyan, hogy ott van Javert és ez a Brevet, ez a Chenildieu, ez a Cochepaille, ezek a régi fegyencek, akik ismerték; de egészen bizonyos, hogy nem ismernek rá! – ugyan, micsoda gondolat! – Javert annyira van a felismeréstől, mint ég a földtől; hogy minden gyanú és feltevés Champmathieu ellen fordul, és nincs csökönyösebb valami, mint egy-egy ilyen feltevés és gyanú – hogy tehát őt semmiféle veszély sem fenyegeti.
Kétségtelen ugyan, hogy ez sötét pillanat, de meg fogja úszni; hogy elvégre is kezében tartja a sorsát, bármilyen rosszra fordul; hogy irányítja. Görcsösen belekapaszkodott ebbe a gondolatba.
Alapjában véve és őszintén megvallva, jobban szeretett volna nem menni Arrasba.
Mégis odament.
Töprenkedése közben ostorozta a lovat, amely szabályos és biztos ütemben ügetett, óránként két és fél mérföldnyi sebességgel.
Minél jobban haladt a kocsi, annál jobban érezte, hogy benne valami egyre hátrál.
Szürkület felé nyílt mezőn volt; Montreuil-sur-Mer városa elég messzi volt már a háta mögött. Látta, amint a látóhatár felfehérlik; elnézte, de nem látta, amint szeme előtt elfutnak a téli szürkület mindenféle fagyos alakzatai. A reggelnek éppen úgy megvannak a kísértetei, mint az estének. Nem látta őket, de tudtán kívül és szinte fizikai beáramlás révén a fáknak és domboknak ezek a fekete körvonalai lelke felzaklatott állapotát megnevezhetetlenül mogorva és gyászos hangulattal tetézték.
Valahányszor elhaladt egy-egy magányos ház előtt, amilyenek imitt-amott felbukkantak az út szélén, így szólt magában: "Odabent emberek vannak, akik alszanak!"
A ló ügetése, a szerszám csengői, a kerekek dübörgése lágy és egyhangú zsongásba olvadt. Az ilyesmi mulatságos, ha jókedvű az ember és gyászos, ha az ember szomorú.
Fényes nappal volt már, mikor Hesdinbe érkezett. Megállt egy fogadó előtt, hogy pihentesse a lovat, és megabrakoltassa.
A ló, mint Scaufflaire mondotta, az az apró boulonnais* fajta volt, amelynek nagy a feje, nagy a hasa, rövid a nyaka, de a szügye bő, a fara széles, a combja inas és vékony, és a lába izmos; csúf, de erős és egészséges fajta. A kitűnő állat öt mérföldet tett meg két óra alatt, és egyetlen csepp izzadság sem volt a hátán.
Nem szállt le a homokfutóról. A lovász, aki zabot hozott, egyszerre csak lehajolt és szemügyre vette a baloldali kereket.
– Ugyan, messzire megy? – kérdezte.
Szinte fel sem riadt álmodozásából, úgy felelte a legénynek:
– Miért?
– Messziről jön? – kérdezte újra a lovász.
– Öt mérföldnyiről.
– Á!
– Miért mondja, hogy á?
A lovász megint lehajolt, egy darabig csendben maradt, szemét a kerékre szegezte, aztán fölegyenesedett és megszólalt:
– Lám, ez a kerék megtett öt mérföldet, ez lehetséges, de egészen bizonyos, hogy most már negyedmérföldet sem tesz meg.
Madeleine leugrott a homokfutóról.
– Mit mond, barátom?
– Azt mondom, csoda, hogy megtett öt mérföldet, és sem ön, sem a lova nem fordult bele az országútnak valamelyik árkába. Ide nézzen inkább.
A kerék csakugyan súlyosan megrongálódott. Az összeütközés a postakocsival megrepesztett két küllőt és meghasította a kerékagyat, amelynek az anyacsavara nem tartott.
– Barátom – mondta a lovásznak –, van itt bognár?
Hogyne volna, uram.
– Legyen szíves, hívja ide.
– Itt van a szomszédban. Hé! Bourgaillard mester!
Bourgaillard mester, a bognár, ott állt a háza küszöbén.
Átjött, megvizsgálta a kereket és olyan arcot vágott, mint a seborvos, aki törött lábat vizsgál.
– Ki tudná javítani azonnal ezt a kereket?
– Igen, uram.
– Mikor mehetnék tovább?
– Holnap.
– Holnap!
– Jó egész napi munka van rajta. Uraságodnak sürgős a dolga?
– Nagyon sürgős. Legkésőbb egy óra múlva tovább kell mennem.
– Lehetetlen, uram.
– Annyit fizetek, amennyit akar.
– Lehetetlen.
– Hát jó! Két óra múlva.
– Ma már lehetetlen. Újra kell csinálni két küllőt és a kerékagyat. Uraságod csak holnap mehet tovább.
– Az én dolgom nem vár holnapig. Hátha nem javítanánk ki ezt a kereket, hanem másikat tennénk helyette.
– Hogyhogy?
– Ön bognár?
– Természetesen, uram.
– Nincs eladni való kereke? Akkor mindjárt tovább mehetnék.
– Tartalékkerék?
– Igen.
– Nincsen olyan kerekem, ami egészen jó volna az ön kocsijához. Két kerék egy pár. Akármilyen két kerék nem illik ám össze.
– Hát akkor adjon el nekem egy pár kereket.
– Uram, nem minden kerék illik minden tengelyre.
– Mégis próbálja meg.
– Fölösleges, uram. Nekem csak taligakerekeim vannak eladók. Kis falu ez.
– Hát nem volna bérbe adó kocsija?
A bognármester egyetlen szempillantással megismerte, hogy a homokfutó bérelt kocsi. Rándított egyet a vállán.
– Ön alaposan agyonnyúzza a bérelt kocsikat! Még ha volna, akkor se adnám önnek bérbe.
– Hát nem adná el?
– Csakhogy nincs.
– Micsoda?! Még egy taligája sincs? Nincsenek nagy igényeim, láthatja.
– Kis falu ez. Van ugyan bent a kocsiszínben – tette hozzá a bognár valami öreg hintó, egy városi polgáré, aki az őrizetemre bízta, csak minden szent időben egyszer használja. Szívesen bérbe adnám önnek, mit törődöm vele? Csak hát a polgárnak nem szabad meglátnia; meg aztán ez hintó, két ló kell hozzá.
– Postalovakat bérelek.
– Hova megy uraságod?
– Arrasba.
– És uraságod még ma oda akar érkezni?
– De mennyire.
– Éspedig bérelt postalovakkal?
– Miért ne?
– Mindegy uraságodnak, ha hajnali négy órakor érkezik is meg?
– Éppenséggel nem.
– Hát ez az, tetszik látni, izé, bérelt postalovakkal… Van uraságodnak útlevele?
– Van.
– Nos hát, ha uraságod postalovakat bérel, csak holnap érkezik Arrasba. Ez itt mifelénk mellékút. A postaállomások gyengén vannak fölszerelve, a lovak kint vannak a mezőn. Most kezdődik a nagy szántási időszak, erős igavonókra van szükség, és mindenhonnan elviszik a lovakat, a postáról éppen úgy, mint máshonnan. Uraságod legalább három vagy négy órát fog várakozni minden állomáson. És aztán ezek csak lépésben mennek ám. Sok a kapaszkodó.
– No jó, hát akkor lóháton megyek. Fogja ki a lovat. Csak vehetek valakitől itt a faluban egy nyerget.
– Magától értetődik. De hát tűri ez a ló a nyerget?
– Igaz, jó, hogy eszembe juttatta. Nem tűri bizony.
– Hát akkor…
– De hát-talán csak találok a faluban valami bérbe adó lovat?
– Olyan lovat, amely elmegy Arrasba egyhuzamban!
– Olyat.
– Olyan ló kellene ehhez, amilyen nincs a mi vidékünkön. Mindenekelőtt meg is kellene venni, hiszen önt nem ismerik. De sem eladó, sem bérbe adó lovat, sem ötszáz frankért, sem ezerért, nem fog ön találni!
– Hát akkor mitévő legyek?
– Szavamra, a legokosabb, ha kijavítom a kereket, és ha ön holnapra halasztja az útja folytatását.
– Holnap későn lesz.
– Ejnye.
– Nincs postakocsi, amely Arrasba megy? Mikor megy át?
– Ma éjjel. A két postakocsi, az is, amelyik odamegy, az is, amelyik onnan jön, éjjel teljesít szolgálatot.
– Hogyhogy! Önnek egész napra van szüksége ahhoz, hogy ezt a kereket kijavítsa?
– Mégpedig jó kemény napi munkára!
– Hát ha két munkás lát hozzá?
– Akár ha tíz lát is hozzá!
– Hát ha megkötözném a küllőket kötéllel?
– A küllőket még csak, de a kerékagyat nem lehet. És aztán a kerék abroncsa is siralmas állapotban van.
– Vannak bérkocsisok a faluban?
– Nincsenek.
– Van másik bognár?
A lovász és a bognármester egyszerre felelték és a fejüket rázták:
– Nincs.
Határtalan örömet érzett.
Nyilvánvaló, hogy a gondviselés avatkozott a dologba. A gondviselés törte össze a homokfutó kerekét, az állította meg útjában. Nem vetett ügyet erre az első figyelmeztetésre; minden lehető erőfeszítést megtett, hogy folytathassa útját; becsületesen és lelkiismeretesen minden követ megmozgatott; nem riadt vissza sem a téltől, sem a fáradtságtól, sem a költségtől; semmi szemrehányást sem tehetett magának. Ha nem megy tovább, nem törődik vele. Nem az ő hibája, nem felelős érte, ez a gondviselés intézkedése.
Fellélegzett. Javert látogatása óta először lélegzett szabadon és teli tüdővel. Úgy érezte, hogy az a vasmarok, amely húsz óra óta szorította szívét, engedett.
Úgy érezte, hogy most pártjára kelt az Isten és kinyilatkoztatta magát neki.
Azt gondolta magában, hogy ő minden lehetséges dolgot megtett, és most nincs más dolga, mint hogy nyugodtan visszamegy, amerre jött.
Ha a bognárral folytatott beszélgetése a fogadó valamelyik szobájában folyik le, nem lettek volna tanúi, senki sem hallotta volna, akkor dolog ennyiben marad, és valószínűleg nem lett volna módunk beszélni az ezután következő eseményeket; csakhogy ez a beszélgetés az utcán folyt le. Minden utcai beszélgetésnek az eredménye elkerülhetetlenül valamiféle csoportosulás. Mindig vannak emberek, akiknek nincs egyéb vágyuk, minthogy bámészkodjanak. Miközben a bognárt faggatta, néhány járókelő állt meg körülöttük. Egy fiatal fiú, akire senki sem vetett ügyet, miután néhány percig hallgatózott, kivált a csoportból és elszaladt.
Abban a pillanatban, mikor az utas az épp most emlegetett belső megfontolás után elhatározta, hogy visszafordul, ez a fiú visszajött, nyomában egy vénasszony.
– Uram – szólította meg az asszony –, a fiam azt mondja, hogy kocsit akar bérelni.
Amint az öregasszony, aki a fiúval jött, kiejtette ezeket a jelentéktelen szavakat, Madeleine testét kiverte a verejték. Mintha látta volna feltűnni maga mögött a sötétségben a kezet, amely már elengedte, s most újra meg akarja ragadni.
Így felelt:
– Igen, jóasszony, kocsit akarok bérelni.
És gyorsan hozzátette:
– De nincs kocsi az egész környéken.
– Van bizony – mondta az öregasszony.
– Ugyan már hol? – szólt bele a bognár.
– Nálam – vágta oda az öregasszony.
Madeleine megremegett. A végzetes kéz megragadta.
Az öregasszonynak csakugyan volt a fészerben afféle fonottkosaras taligája. A bognár és a lovász vigasztalan volt, hogy az utas kisiklik a körmük közül, tehát közbeléptek.
– Ez valami rozoga bárka, hisz ez közvetlenül a tengelyen nyugszik, igaz, hogy az ülése bent bőrszíjon függ, beleesik az eső, a kerekei a nedvességtől kirágta a rozsda, ez ugyan nem megy sokkal messzebbre, mint a homokfutó, valóságos bárka! Nagy bolondságot követ el az úr, ha ebbe beleül stb., stb.
Minden igaz volt, csakhogy ez a taliga, ez a bárka, ez az ízé, akármi volt is, két keréken gördült és el tudott menni Arrasba.
Megfizette, amit az asszony kért, a homokfutót ott hagyta javításra a bognárnál, hogy majd átveszi, mikor visszafelé jön, befogatta a fehér lovat a kocsiba, beleült és tovább ment azon az úton, amelyen hajnal óta vágtatott.
Abban a pillanatban, amint a kocsi nekiindult, bevallotta magában, hogy az előbb kis ideig bizonyos örömet érzett arra a gondolatra, hogy mégsem megy oda, ahová készült. Megvizsgálta ezt az örömet, bizonyos dühvel, és képtelenségnek érezte. Mi örülni való van azon, hogy visszamegy? Elvégre is szabad akaratából teszi meg ezt az utat. Senki sem kényszerítette rá. És csakugyan csak az történhetik, amit ő akar.
Amint elhagyta Hesdint, hangot hall ott, amely utána kiabált: "Álljon meg! Álljon meg!" Megállította a taligát, olyan élénk mozdulattal, amelyben még valami láz és vonaglás volt, ami hasonlított a reménykedéshez.
Az öregasszonynak a kisfia volt.
– Uram – szólította meg –, én szereztem önnek a kocsit.
– Hát aztán?
– Nem kaptam érte semmit.
Ő, aki mindenkinek és olyan szívesen adott, ezt a követelődzést felháborítónak és szinte gyűlöletesnek érezte.
– Á! Hát te vagy, kötnivaló? – szólt le. – Egy fityinget se kapsz!
Megcsapkodta a lovat és elvágtatott.
Sok időt veszített Hesdinben, ki akarta pótolni. A lovacska nekiiramodott és kettő helyett húzott; csakhogy február volt, esett, az utak gyalázatosak voltak. És aztán ez nem a homokfutó volt ám. A taliga esetlen volt és nagyon nehéz. És méghozzá a kapaszkodók.
Majdnem négy órájába telt, míg Hesdinből Saint-Polt-ba érkezett. Öt mérföldet tett meg négy óra alatt.
Saint Polt-ban az első fogadóban kifogatott és beköttette a lovat istállóba. Scaufflaire-nek tett ígérete szerint ott állt a jászol mellett, míg a ló abrakolt. Szomorú és zűrzavaros dolgokon jártak a gondolatai.
A fogadósné belépett az istállóba.
– Parancsol uraságod reggelit?
– Az ám, igaz is – felelt –, méghozzá jó étvágyam van.
Kiment az asszony után, akinek friss és derűs volt az arca. Az asszony alacsony terembe vezette, ahol asztalok voltak, rajtuk abrosz helyett viaszos vászon.
– Siessen – szólt rá –, tovább kell mennem. Sürgős a dolgom.
Tenyeres-talpas flamand szolgáló sietve hozta a terítéket. Elnézte a leányt, és valami kellemes érzés áradt el rajta.
"Ez az, ez volt a bajom – gondolta magában. – Nem reggeliztem."
Felszolgálták a reggelit. Lecsapott a kenyérre, beleharapott, aztán letette az asztalra és hozzá sem nyúlt többet.
Egy fuvaros evett a másik asztalnál. Odaszólt neki:
– Miért ilyen keserű a kenyerük?
A fuvaros német ember volt és nem értette.
Visszament az istállóba, a lóhoz.
Egy órával később elhagyta Saint-Polt-t és Tinques felé robogott, amely már csak öt mérföldnyire van Arrastól.
Mit csinált ezen az úton? Mire gondolt? Mint reggel, most is elnézte, amint elmaradoznak mellette a fák, a zsúpfedelek, a megművelt földek és a tűnő tájak, amelyek tovasuhannak minden útkanyarodónál. Ez a szemlélődés, amely néhanapján kielégíti a lelket és úgyszólván felmenti a gondolkodás alól. Ezer meg ezer tárgyat látni először és utoljára: van-e ennél mélabúsabb és mélységesebb valami! Utazni annyit jelent, mint minden pillanatban születni és meghalni. Lelke leghomályosabb rekeszében talán összehasonlításokat tett a tűnő tájak és az emberi élet között. Az életnek minden dolga örökösen suhan előttünk. Az árnyak és a fények összevegyülnek: a ragyogás után elsötétülés; az ember néz, siet, kinyújtja a kezét, hogy megragadja azt, ami eliramlik; minden esemény egy-egy útkanyarodó, és egyszerre csak megöregszik az ember. Valami megrázkódtatást érzünk, minden fekete, homályos kapu sejlik föl előttünk; az élet sötét lova, amely eddig húzott, megáll, és látunk valakit ködösen és fölismerhetetlenül, aki kifogja lovunkat a sötétségben.
Épp abban a pillanatban szállt le az alkonyat, amikor az iskolából kitóduló gyerekek nézték az utas bevonulását Tinques-be. Igaz, még rövidek voltak a napok. Tinques-ben nem állt meg. Amikor kiért a faluból, egy útkaparó, aki követ teregetett el az úton, feléje fordult és megszólalt:
– Ej, de ki van fáradva ez a ló!
A szegény állat csakugyan már csak lépésben ment.
– Arrasba megy ön? – kérdezte még az útkaparó.
– Oda.
– Ebben az iramban ugyan idejében nem ér oda.
Madeleine megállította a lovat és megkérdezte az útkaparótól:
– Mennyire van még ide Arras?
– Körülbelül jó hét mérföldnyire.
– Hogyhogy? A postakönyv csak öt és egynegyed mérföldet jelez.
– Ó! – csodálkozott az útkaparó. – Hát ön nem tudja, hogy javítják az utat? Innen negyedórányira, majd meglátja, el van zárva. Nincs rá mód, tovább nem mehet.
– Ugyan?
– Forduljon balra, a Carencyba vezető úton, menjen át a folyón és ha Camblinba megérkezik, kanyarodjék jobbra; az a Mont-Sain-Éloy-i út, amely Arrasba visz.
– De hisz itt az éjszaka, eltévedek.
– Hát ön nem idevaló?
– Nem.
– Az már más, mert ez itt mind mellékút. Nézze csak, uram – folytatta az útkaparó –, elfogad tőlem egy jó tanácsot? A lova fáradt, menjen vissza Tinques-be. Jó fogadó van ott. Aludjék ott. Holnap majd bemegy Arrasba.
– Ma este ott kell lennem.
– Ez más. Akkor ugyancsak menjen ebbe a fogadóba és béreljen előfogatot. A lovászlegény majd átvezeti a mellékutakon.
Megfogadta az útkaparó tanácsát, visszafordult, és félórával később megint áthaladt ezen a vidéken, de vágtában, pompás előfogattal. A taliga rúdja tövében a lovász ült, aki postakocsisnak hencegte magát. Madeleine azonban megérezte, hogy időt vesztett.
Leszállt az éjszaka.
Rátértek a mellékútra. Az út borzalmas volt. A taliga gödörből gödörbe zökkent. Odaszólt a kocsisnak:
– Csak folyton vágtában, megtetézem a borravalót.
Az egyik zökkenőnél eltört a hámfa.
– Uram – szólalt meg a postakocsis –, most eltört a hámfa, nem tudom, hogy fogom be a lovamat, ez az út istentelen így éjszaka; ön szíves volna visszajönni és Tinques-ben tölteni az éjszakát, holnap reggel korán Arrasban lehetünk.
Így felelt rá:
– Van-e valami kötéldarabod és bicskád?
– Van uram.
Levágott egy faágat és hámfát faragott belőle.
Ez megint húsz percnyi időveszteség volt; de vágtában mentek tovább.
A síkságra sötétség borult. Alacsony, vékony és fekete ködök kapaszkodtak a dombokra és megszakadtak, mint a füstfellegek. Sápadt fények villantak a felhők között. Egy hatalmas szélroham, amely a tengerből támadt, a látóhatár minden szögletében olyan zajt csapott, mintha bútorokat tologattak volna. Ami csak fölsejlett a szem előtt, minden csupa rémület volt. Mi minden borzong meg az éjszaka hatalmas szélrohamaiban!
Átjárta a hideg. Tegnap este óta nem evett. Homályosan eszébe jutott másik éjszakai útja, Digne környékének végtelen síkságán. Nyolc éve volt már; úgy érezte, mintha csak tegnap lett volna.
Valami távoli toronyban ütött az óra. Megkérdezte a legénytől:
– Hány óra?
– Hét óra, uram. Nyolcra Arrasban leszünk. Már csak három mérföld van hátra.
Ebben a pillanatban első ízben gondolt arra – és furcsának tartotta, hamarább nem jutott az eszébe –, hogy talán ez az egész fáradság fölösleges; hogy még csak a tárgyalás óráját sem tudja; hogy legalábbis tájékozódnia kellett volna; hogy furcsa dolog így találomra nekivágni, holott azt sem tudja, elér-e vele valamit. Aztán meg nagyjából próbálta kiszámítani magában – hogy az esküdtszéki tárgyalások rendszerint délelőtt kilenc órakor kezdődnek – hogy ez az ügy nem lehet hosszú – hogy az almalopást nagyon hamar elintézik – hogy utána nincs más, mint a személyazonosság megállapítása – négy vagy öt tanúvallomás, az ügyvédeknek nem sok a mondanivalójuk – hogy akkor érkezik majd oda, mikorra mindennek vége lesz.
A kocsis megcsapkodta a lovakat. Áthaladtak a folyón és elhagyták Mont-Saint-Éloyt. Az éjszaka mind feketébbre vált.

VI

Simplicia nővér megpróbáltatása

Eközben, épp ebben a pillanatban, Fantine örömben úszott.
Nagyon rossz éjszakája volt. Borzalmas köhögés rázta, láza emelkedett, lázálmai voltak. Reggel, mikor az orvos meglátogatta, félrebeszélt. Az orvosnak riadt volt az arca, és meghagyta, hogy hívassák el, mihelyt Madeleine úr bejön.
A leány egész nap rosszkedvű volt, keveset beszélt és gyűrte a takaróját, miközben halkan bizonyos számokat dünnyögött, amelyek mintha távolságokat jeleztek volna. Szeme beesett volt és merev. Mintha kihunyt volna, és aztán egy-egy pillanatra fellángolt és felragyogott, mint a csillagok. Ama bizonyos gyászos óra közeledtére, úgy látszik, a menny világossága áradt el azokon, akiket elhagy a föld világossága.
Valahányszor Simplicia nővér megkérdezte tőle, hogy van, mindannyiszor ezt a feleletet kapta:
– Jól. Szeretném látni Madeleine urat.
Fantine, néhány hónappal ezelőtt, amikor a szemérem, a tisztesség és a vidámság utolsó szikrája is kilobbant belőle, csupán önmagának árnyéka volt; most már csak kísértete volt önmagának. A testi betegség betetőzte az erkölcsi betegség munkáját. Ennek a huszonöt éves teremtésnek ráncos volt a homloka, arca petyhüdt, orrlyukai lelappadtak, fogai kivicsorodtak, arcszíne ólmosra vált, nyaka csontos kulcscsontjai kiálltak, végtagjai elernyedtek, földszínű volt a bőre és szőke hajába ősz szálak keveredtek. Ó, jaj! Hogyan sietteti a betegség a megöregedést!
Délben az orvos visszajött, rendelt egyet és mást, érdeklődött, vajon volt-e a polgármester úr a betegszobában, s aztán a fejét csóválta.
Madeleine úr rendszerint három órakor látogatta meg a beteget. Mivel a pontosság a jóságból fakad, pontos volt.
Fél három tájban Fantine nyugtalankodni kezdett. Húsz percnyi idő alatt tíznél is többször megkérdezte az apácát:
– Kedves nővér, hány óra?
Hármat ütött az óra. A harmadik ütésre Fantine felült, pedig rendszerint alig tudott moccanni az ágyban; két aszott és sárga kezét görcsös vonaglásban kulcsolta össze, és az apáca hallotta, hogy mellé mély sóhajtás fakad fel, amely mintha nagy fájdalom hordozója volna. Fantine azután megfordult és az ajtóra szegezte szemét.
Senki sem lépett be; az ajtó nem nyílt.
Így maradt egy negyedóra hosszat, szemét az ajtóra meresztette, nem is moccant és mintha visszafojtotta volna lélegzetét. A nővér nem mert szólni hozzá. A székesegyház órája negyed négyet ütött, Fantine visszahanyatlott a párnájára.
Nem szólt semmit és megint gyűrni kezdte a takaróját.
Elmúlt egy félóra, elmúlt egy óra. Senki sem jött. Fantine minden óraütésre fölemelkedett, az ajtó felé nézett, aztán visszahanyatlott.
Tisztán lehetett látni, mire gondol, de ő nem mondott semmiféle nevet, nem panaszkodott, nem vádolt. Csupán siralmasan köhögött. Azt mondta volna az ember, hogy valami sötét dolog súlyosodik rá. Sápadt volt, és az ajkai elkékültek. Egyszer-egyszer elmosolyodott.
Az óra ötöt ütött. Ekkor a nővér hallotta, amint nagyon halkan és lágyan így szólt:
– De hiszen én holnap elmegyek, rosszul tette, hogy ma nem jött el!
Simplicia nővért magát is meglepte Madeleine úr késlekedése.
Eközben Fantine az ágy mennyezetét szemlélte. Az arcán olyasmi tükröződött, mintha valamire vissza akarna emlékezni. Egyszerre csak gyönge, leheletszerű hangon énekelni kezdett. Az apáca hallgatta. Íme, mit énekelt Fantine:

Szép holmit vásárolunk, édes pici jószág,
Amíg a városban sétálunk veled.
Kék a búzavirág, virulnak a rózsák,
Kék a búzavirág, a szívem szeret.

Szűz Mária eljött, megállt kályhám mellett,
Hímzett köpönyegje gyönyörű nagyon,
S monda: a kicsike, akit tőlem kértél,
Fátylamba takarva íme itt vagyon.
Mostan a városba tüstént be kell menni,
Vásznat vásárolni, cérnát, gyűszűt venni.
Szép holmit vásárlunk, édes pici jószág,
Amíg a városban sétálunk veled.

Drága Szűz Mária, meleg kályhám mellett
Szalagos bölcsőben nyugszik gyermekem,
Kínálna bár Isten legszebb csillagával,
Inkább kell az, akit te adtál nekem.
– Asszonyság, mit tegyünk ezzel a vászonnal?
– Gyermekemnek pólyát szabjatok azonnal.

Kék a búzavirág, virulnak a rózsák,
Kék a búzavirág, a szívem szeret.

Mosd ki ezt a vásznat. – Hol? – Hát a patakban.
Vigyázz, hogy ne essék semmi baja sem,
Szoknyácskát, derekat varrók majd belőle.
Ezernyi virággal tele hímezem.
– Oda már a gyermek, mi lesz a vászonnal?
– Szemfedőt énnekem szabjatok azonnal.

Szép holmit vásárlunk, édes pici jószág,
Amíg a városban sétálunk veled.
Kék a búzavirág, virulnak a rózsák,
Kék a búzavirág, a szívem szeret.

Régi bölcsődal volt ez a dal, amellyel valamikor elaltatta kicsi Cosette-jét, és amely öt év alatt, mióta nem volt vele a gyermeke, nem jutott eszébe. Olyan szomorú hangon és olyan szelíd arccal énekelte, hogy megríkathatott vele még egy apácát is. A nővér, aki pedig hozzá volt edzve a komor dolgokhoz, érezte, amint könny szökik szemébe.
Az óra hatot ütött. Fantine mintha nem hallotta volna. Mintha semmire sem figyelt volna már maga körül.
Simplicia nővér elküldött egy cselédlányt, hogy tudakozódjék a gyár kapusasszonyánál, vajon otthon van-e már a polgármester úr és feljön-e hamarosan a betegszobába. A cselédlány néhány perc múlva visszajött.
Fantine még mindig nem mozdult, és úgy látszott, hogy a maga gondolataival bíbelődik.
A cselédleány nagyon halkan mondta el Simplicia nővérnek, hogy a polgármester úr hajnalban, már hat óra előtt elutazott kis homokfutón, amely elé fehér ló volt fogva, bár nagyon hideg volt, továbbá, hogy egyedül ment, még kocsist sem vitt, és hogy nem tudják, melyik útra tért: hogy egyesek azt mondják, hogy látták, amint az arrasi útra fordult, mások ellenben bizonykodnak, hogy a párizsi úton találkoztak vele; mikor elment, éppolyan nyugodt volt, mint rendesen, és csak annyit mondott a kapusasszonynak, hogy ma éjszakára ne várják.
Miközben a két nő, háttal Fantine ágyának, suttogott, a nővér kérdezősködött, a cselédleány sejtésekkel felelt, Fantine bizonyos szervi betegségeknek azzal a lázas élénkségével, amely az ijesztő csontvázzá soványodott testet lendületes mozdulatokra villanyozza, térdre ugrott az ágyában, összeszorított öklével párnájára támaszkodott, fejét kidugta függönye hasadékán és hallgatózott. Egyszerre csak felsikoltott:
– Önök Madeleine úrról beszélnek! Miért beszélnek olyan halkan?
Mit csinál? Miért nem jön?
Hangja olyan nyers és rekedt volt, hogy a két nő azt hitte, férfihangot hall; riadtan fordultak oda.
– Feleljenek hát! – kiabált Fantine.
A cselédlány ennyit dadogott:
– A kapusasszony azt mondta, hogy ma nem tud eljönni.
– Gyermekem – szólalt meg a nővér –, maradjon nyugodtan, feküdjék le.
Fantine még mindig ugyanabban a helyzetben, fennhangon és parancsoló, egyúttal szívettépő hangsúlyozással újrakezdte:
– Nem tud eljönni? Miért nem? Önök tudják az okát. Suttognak. Én is tudni akarom.
A cselédleány hamarosan odasúgta az apáca fülébe:
– Tessék azt mondani neki, hogy dolga van a városi tanácsban.
Simplicia nővér enyhén elpirult: a szolgálóleány hazugságot tanácsolt neki. Másrészt élénken érezte, hogyha megmondaná az igazságot a betegnek, az bizonyosan rettenetesen megrendítené, és ez Fantine állapotában veszedelmes lehetne. A pirulás rövid ideig tartott. A nővér Fantine-ra emelte nyugodt és szomorú tekintetét és megszólalt:
– A polgármester úr elutazott.
Fantine felemelkedett és leguggolt. Szeme fölragyogott. Elképzelhetetlen öröm sugárzott ezen a fájdalmas arcon.
– Elutazott! – kiáltott fel. – Elment Cosette-ért!
Aztán ég felé emelte két kezét, és arca átszellemült. Az ajkai mozogtak; halkan imádkozott.
Amikor bevégezte az imádságát, megszólalt:
– Kedves nővér, én szívesen lefekszem, én mindent megteszek, amit akarnak; az előbb gonosz voltam, bocsánatot kérek, hogy olyan hangosan beszéltem, hangosan beszélni igazán nem szép, jól tudom, kedves nővér, de nézze, nagyon-nagyon boldog vagyok. A Jóisten jó, Madeleine úr jó, képzelje csak, elment Montfermeilbe kicsi Cosette-emért.
Visszafeküdt, segített az apácának rendbe hozni a párnáját és megcsókolt egy kis ezüstkeresztet, amely a nyakában függött, és Simplicia nővér ajándéka volt.
– Gyermekem – mondta a nővér –, igyekezzék most megnyugodni és ne beszéljen többet.
Fantine nedves kezébe fogta a nővér kezét, akinek fájt a szíve, amikor megérezte ezt az izzadást.
– Párizsba ment ma reggel. Tulajdonképpen nem is szükséges Párizson át menni. Montfermeil arra menet kissé balra van. Emlékszik rá, hogy tegnap, mikor Cosette-ről beszéltem neki, ezt mondta: nemsokára, nemsokára! Meg akar lepni engem. Tudja? Aláíratott velem egy levelet, hogy átvehesse a gyermeket Thénardier-éktől. Egy szavuk sem lehet. Igaz-e? Vissza fogják adni Cosette-et. Hiszen megkapták a pénzüket. A hatóság nem tűrné, hogy valaki visszatartson egy gyermeket, ha megkapta a pénzét. Kedves nővér, ne integessen, hogy nem szabad beszélni. Végtelenül boldog vagyok, nagyon jól érzem magamat, egyáltalán nincs már semmi bajom, viszontlátom Cosette-et, sőt nagyon éhes vagyok. Már idestova öt éve, hogy nem láttam. El sem tudja képzelni, mennyire ragaszkodik az ember a gyermekéhez! És aztán milyen csinos lesz, majd meglátja! Ha tudná, oly gyönyörű, pici, rózsás ujjai vannak! Azon kezdem, hogy gyönyörű kezei lesznek. Egyéves korában nevetségesen kis kezei voltak. Ekkorák ni! Most már nagy lehet. Mit gondol, hétéves. Valóságos kisasszony. Én Cosette-nek hívom, azonban Euphrasie a neve. Nézze csak, ma reggel felnéztem a port a kandallón, és bizony az a gondolatom támadt, hogy hamarosan meglátom Cosette-et. Istenem, milyen igazságtalanság, hogy az ember álló évekig nem látja a gyermekét! Bizony gondolni kellene arra, hogy az élet nem tart örökké! Ó! Milyen jó a polgármester úr, elutazott! Igaz, hogy nagyon hideg van? Legalább felvette télikabátját? Holnap itt lesz, ugye? Holnap ünnepnap lesz. Holnap reggel, kedves nővér, juttassa eszembe, hogy felvegyem a kis csipkefőkötőmet. Montfermeil kis falu. Én gyalog tettem meg ezt az utat annak idején. Bizony nekem nagy út volt. Csakhogy a gyorskocsik nagyon gyorsan mennek ám! Holnap itt lesz Cosette-tel. Mennyire van ide Montfermeil?
A nővér, akinek sejtelme sem volt a távolságokról, így felelt:
– Ó! Én bizonyosra veszem, hogy holnap itt lehet.
– Holnap! Holnap! – kiáltott fel Fantine. – Holnap meglátom Cosette-et! Nézze csak, drága jó nővér, már nem is vagyok beteg. Bolond vagyok. Táncolnék is, ha akarnék.
Aki negyedórával előbb látta volna, most nem értett volna semmit az egészből. Most az arca csupa rózsa volt, élénk és természetes hangon beszélt, mosolygás ömlött végig az arcán. Néha-néha nevetett, miközben nagyon szelíden mosolygott magában. Az anyai öröm majdnem gyermekes öröm.
– Nos hát – szólalt meg az apáca –, ön boldog, hallgasson rám, ne beszéljen többet.
Fantine fejét a párnára hajtotta és halkan ennyit mondott:
– Igen, igen, feküdj le, legyen eszed, hiszen mindjárt itt a gyermeked. Simplicia nővérnek igaza van. Mindenkinek igaza van, aki itt van.
És azután meg sem moccant, a fejét sem mozdította, tágra nyitott vidáman sugárzó szemét mindenen végigjártatta és többet semmit sem beszélt.
A nővér összehúzta az ágy függönyét, abban a reményben, hogy alszik.
Hét és nyolc óra között eljött az orvos. Mivel semmi neszt sem hallott, azt hitte, hogy Fantine alszik, halkan lépett be és lábujjhegyen közeledett az ágyhoz. Félrehúzta a függönyt és a mécses világosságánál látta Fantine nagy, nyugodt szemét, amely rávetődött.
A leány megszólalt: – Uram, ugye, megengedik, hogy a kislányom itt feküdjék mellettem egy kis ágyban?
Az orvos azt hitte, hogy félrebeszél. Fantine hozzátette:
– Nézze csak, épp elég hely van.
Az orvos félrevonta Simplicia nővért, aki elmagyarázta neki esetet, hogy Madeleine úr egy vagy két napra elutazott, és tanácstalanságukban azt gondolták, hogy nem szabad kiábrándítani a beteget, aki azt hiszi, hogy a polgármester úr Montfermeilbe utazott; és végül is lehetséges, hogy a leány ráhibázott az igazságra. Az orvos helyeselte.
Odament Fantine ágyához, aki újra rákezdte:
– Nézze csak, reggel, ha majd felébred, jó reggelt mondok az én kis cicámnak, és éjjel, mivel úgysem alszom, hallgatom majd, amint alszik. Édes, halk lélegzése jólesik majd nekem.
– Adja ide a kezét – szólalt meg az orvos.
Odanyújtotta a karját és kacagva felkiáltott:
– Ó! Nini! Csakugyan, igaz is, ön nem tudja! Meggyógyultam. Cosette holnap érkezik.
Az orvos meglepődött. A beteg jobban volt. Nehéz lélegzése enyhült. Érverése erősödött. Valami hirtelen eláradt élet öntött új lelket a szegény, kimerült teremtésbe.
– Doktor úr – szólalt meg –, megmondta önnek a nővér, hogy a polgármester úr elment a kislányomért?
Az orvos megtiltotta a beszédet és meghagyta, hogy óvják minden ártalmas izgalomtól. Tiszta kínafa-párlatot rendelt, és arra az esetre, ha a láz fokozódik éjszaka, csillapító orvosságot. Távozóban így szólt a nővérhez:
– Jobban van. Ha a jó szerencse úgy hozná, hogy a polgármester úr csakugyan megérkeznék holnap a gyermekkel, ki tudja? Vannak ilyen megdöbbentő válságok; megértünk már olyasmit, hogy nagy örömök hirtelen elvágják a betegséget; jól tudom, hogy ez szervi betegség, mégpedig nagyon is előrehaladott, de mindebben sok titokzatosság lappang! Talán meg tudjuk menteni.

VII

Az utas, alighogy megérkezett, készülődik a visszautazásra

Majdnem este nyolc óra volt már, mikor a taliga, amelyet útközben elhagytunk, behajtott az arrasi Posta-szálló kapuján. Az a férfi, aki egészen eddig nyomon követtünk, leszállt, szórakozottan válaszolt a szolgálatkész fogadói személyzetnek, visszaküldte az előfogatot maga vezette be a kis fehér lovat az istállóba; aztán benyitott a biliárdterembe, amely a földszinten volt, leült és az asztalra könyökölt. Tizennégy órájába került ez az út, pedig azt hitte, hogy hat óra alatt megteszi. Megnyugtatta magát, hogy ő nem hibás; de alapjában véve nem haragudott érte.
A fogadósné belépett.
– Itt tölti az éjszakát? Vacsorázik uraságod?
Tagadólag rázta a fejét.
– A lovász azt mondja, hogy uraságod lova holtra fáradt!
Ekkor megszólalt.
– Vagyis a ló nem tudna visszaindulni holnap reggel?
– Ó, uram! Legalább két napig kell pihennie.
Megkérdezte:
– Itt van a postahivatal?
– Itt van, uram.
A fogadósné elvezette az irodába; felmutatta az útlevelét és kérdezősködött, vajon van-e mód rá, hogy még ma éjjel visszamehessen Montreuil-sur-Merbe a postakocsival? A postakocsis melletti hely éppen szabad volt; lefoglalta és kifizette.
– Uram – figyelmeztette a hivatalnok –, pontosan éjfél után egy akkor tessék itt lenni.
Miután ezt elintézte, távozott a fogadóból és megindult a városba.
Nem ismerte Arrast, az utcák sötétek voltak, csak úgy találomra ment. Mindazonáltal, mintha megmakacsolta volna magát, hogy nem kér a járókelőktől útbaigazítást. Átment a kis Crinshon folyón és egyszerre csak szűk utcák útvesztőjében volt, majdnem eltévedt. Egy polgárember ment arra kézilámpással. Némi habozás után rászánta magát, hogy ehhez a polgáremberhez fordul, de előbb előre- és hátrafelé jól körülnézett, mintha attól félt volna, hogy valaki meghallja, mit kérdez tőle.
– Uram – szólította meg –, legyen szíves megmondani, merre van törvényszéki palota?
– Ön nem idevaló, uram – felelt a polgár, meglehetősen öreg ember – hát jó, tartson velem. Én éppen a törvényszéki palota felé, azazhogy a megyeháza felé megyek. Tudniillik a törvényszéki palotát éppen javítják, és a bíróságok ideiglenesen a megyeházában tartják a tárgyalásokat.
– Vajon ott tartják az esküdtszéki tárgyalásokat is? – kérdezte.
– Természetesen, uram. Tetszik tudni, a mai megyeháza a forradalom előtt püspöki palota volt. Conzié úr, aki nyolcvankettőben püspök volt, hatalmas termet építtetett benne. Hát ebben a nagy teremben tartják a tárgyalásokat.
Útközben a polgár megszólalt.
– Ha uraságod valamelyik tárgyaláson jelen akar lenni, ahhoz már későn van. A tárgyalások rendszerint hat órakor végződnek.
Mégis, mikor kiértek a nagy térre, a polgárember odamutatott egy hatalmas sötét épület homlokzatának négy kivilágított, hosszúkás ablakára.
– Szavamra, uram, idejében érkezett, szerencséje van. Látja azt a négy ablakot? Az az esküdtszéki terem. Ki van világítva. Tehát még nincs vége. A tárgyalás hosszan elnyúlik, és esti tárgyalást tartanak. Önt érdekli ez az ügy? Valami bűnügy? Talán tanú?
Így felelt:
– Nem egy bizonyos ügy miatt jöttem, csupán az egyik ügyvéddel akarok beszélni.
– Az más – szólt a polgár. – Tessék, uram, itt a kapu; ott, ahol az őrszem áll. Csak éppen a főlépcsőn kell fölmennie.
A polgárember útbaigazításaihoz tartotta magát és néhány perccel utóbb egy teremben volt, ahol rengeteg ember nyüzsgött, és a csoportok, amelyekbe taláros ügyvédek elegyedtek, itt is, ott is sugdosódtak.
Mindig összeszorul az ember szíve, ha lát csoportosan ilyen feketébe öltözött embereket, akik halk hangon suttognak egymással a törvényszéki tárgyalótermek küszöbén. Ritka dolog, hogy mindezekből a beszédekből valami könyörület és irgalmasság hangzik ki. Legtöbbször előre kimondott marasztaló ítéletek hangzanak ki belőlük. Az odatévedt és szemlélődő megfigyelő szemében mindezek a csoportok olyanok, mint megannyi sötét méhkas, amelyekben bizonyos zümmögő szellemek közös erővel mindenféle-fajta sötét építményeket emelnek.
Ez a tágas és egyetlen lámpával megvilágított terem valamikor a püspöki palota egyik helyisége volt, és most előcsarnokul szolgált. Kétszárnyú ajtó választotta el a nagyteremtől, ahol az esküdtszék tárgyalt; ebben a pillanatban zárva volt.
Olyan nagy volt a homály, hogy bátran megszólította az első ügyvédet, akivel találkozott.
– Uram – kérdezte –, hol tartanak?
– Vége van – felelte az ügyvéd.
– Vége!
Ezt a szót olyan hangsúllyal mondta utána, hogy az ügyvéd megfordult.
– Bocsánatot, uram. Ön talán rokon?
– Nem, nem ismerek itt senkit. És elítélték?
– Hát hogyne. Más nem is volt lehetséges.
– Kényszermunkára?
– Életfogytiglan.
Most olyan gyönge hangon, amely alig volt hallható, megkérdezte:
– Hát megállapították a személyazonosságát?
– Miféle személyazonosságot? – kérdezte az ügyvéd. – Nem volt szükség a személyazonosság megállapítására. Az ügy egészen tiszta volt. Ez az asszony megölte a gyermekét, a gyermekgyilkosság bizonyítva volt, az esküdtszék kimondta, hogy nem előre megfontolt szándékkal követte el, életfogytiglani kényszermunkára ítélték.
– Hát nő? – csodálkozott.
– Természetes, hogy nő. A Limosin leány. Hát ön kiről beszél?
– Senkiről. De hát ha vége van, hogy lehet, hogy a terem még ki van világítva?
– Ez a másik ügy miatt van, amelyet alig két órával ezelőtt kezdtek.
– Micsoda másik ügy?
– Ó! Ez is világos. Ez valami züllött ember, visszaeső gályarab, aki lopott. A nevét bizony elfelejtettem. Hát ezt nézze meg, valóságos banditaarca van. Semmi egyébért, pusztán ezért az arcért a gályákra küldeném.
– Uram – kérdezte –, van-e rá mód bejutnom a terembe?
– Igazán alig hinném. Rengetegen vannak bent. Azonban a tárgyalás fel van függesztve. Vannak, akik eltávoztak, és a tárgyalás újramegnyitásakor megpróbálhatja.
– Hol kell bemenni?
– Ezen a nagy ajtón.
Az ügyvéd továbbment. Néhány pillanat alatt, úgyszólván egyidejűleg, Madeleine úr minden elképzelhető izgalmat átélt. Ennek a közömbös embernek a szavai egymás után úgy hatoltak a szívébe, mint jeges tűk és mint tüzes pengék. Mikor látta, hogy még egyáltalán nincs vége, föllélegzett; de nem tudta volna megmondani, hogy mi az, amit érez: elégedettség-e vagy fájdalom.
Odalépett több csoporthoz is és hallgatta, mit beszélnek. Mivel az esküdtszék nagyon túl volt terhelve, az elnök a mai napra csupán két egyszerű és rövid tárgyalást tűzött ki. A gyermekgyilkos nővel kezdték és most a fegyencnél tartottak, aki megint bűncselekményt követett el, visszaeső gonosztevő volt. Ez az ember almát lopott, de úgy látszott, hogy ez nincs egészen bebizonyítva; azonban be van bizonyítva az, hogy már volt fegyenc a touloni gályákon. Ez súlyosbította az ügyet. Különben a kihallgatása és a tanúvallomások már befejeződtek; de még hátravolt az államügyész vádbeszéde és az ügyvédi védőbeszéde; aligha fog éjfél előtt befejeződni. Ezt az embert valószínűleg elítélik; az államügyész nagyon kemény legény, nemigen szokta kiereszteni a markából a vádlottjait; tehetséges ember, verseket ír.
Az esküdtszéki terembe vezető ajtóban ajtónálló állt. Megkérdezte ettől az ajtónállótól:
– Kérem, kinyitják hamarosan az ajtót?
– Nem nyitják ki – felelt az ajtónálló.
– Hogyhogy nem nyitják ki, mikor újra megnyitják a tárgyalást? Hát nincs felfüggesztve a tárgyalás?
– A tárgyalást éppen most kezdték – felelt az ajtónálló –, de az ajtót nem nyitják ki.
– Miért?
– Mert a terem zsúfolva van.
– Micsoda, egy hely sincs már?
– Egyetlenegy sincs. Az ajtó zárva van. Már senki sem mehet be.
Némi szünet után hozzátette az ajtónálló:
– Van ugyan még két vagy három hely az elnök úr mögött, de az elnök úr oda csak közhivatalnokokat bocsát be.
Ezzel az ajtónálló hátat fordított neki.
Lehorgasztotta a fejét és továbbment, áthaladt az előcsarnokon és lassan lefelé indult a lépcsőn, mintha minden lépcsőfokon tétovázott volna. Valószínű, hogy meghányta-vetette magában a dolgot.
Az a dühös tusa, amely tegnap este óta viharzott benne, még nem ért véget; és minden pillanatban újabb fordulattal rontott rá. Amikor a lépcső fordulójához érkezett, a korlátnak támaszkodott és keresztbe fonta karjait. Egyszerre csak kigombolta kabátját, kivette tárcáját, kihúzott belőle egy ceruzát, kitépett egy lapot és hirtelen felírta erre a lapra a lámpa világosságánál ezt a sort: Madeleine úr, Montreuil-sur-Mer polgármestere. Aztán öles léptekkel felszaladt a lépcsőn, áttört; a tömegen, egyenesen az ajtónállóhoz lépett, átadta neki a papírdarabot és fölényesen így szólt hozzá:
– Vigye be ezt az elnök úrnak.
Az ajtónálló átvette a papirost, rápillantott és engedelmeskedett.

VIII

Kivételes bebocsáttatás

Montreuil-sur-Mer polgármesterének, ő maga nem is sejtette, valahogy híre-neve volt. Hét év óta kiválóságának jó híre betöltötte egész Dél-Boulonnais-t, átcsapott a kis város határain is és elterjedt két vagy három szomszédos megyében. Azon a megbecsülhetetlen szolgálaton kívül, amelyet a székhelynek tett azzal, hogy újjászervezte a feketeüveggyöngy-ipart, nem volt a Montreuil-sur-Mer-i kerület száznegyvenegy községe közt egy sem, amely ne köszönhetett volna neki valami jótéteményt. Ha úgy adódott, még más kerületek iparát is tudta segíteni és megtermékenyíteni. Így adott alkalommal hitelével és pénzével támogatta a boulogne-i fátyolszövet-gyárat, a frévent-i lenszövőgyárat és a Boubers-sur-Canche-i vízerővel hajtott vászongyárat. Madeleine úr nevét mindenfelé tisztelettel emlegették. Arras és Douai irigyelték a boldog kis Montreuil-sur-Mer városkától a polgármesterét.
A douai-i királyi törvényszéknek az a bírája, aki Arrasban ezen az esküdtszéki tárgyaláson elnökölt, mint mindenki, ugyancsak ismerte ezt a mélységesen és általánosan tisztelt nevet. Mikor az ajtónálló, aki halkan benyitott a tanácskozóteremből a tárgyalóterembe nyíló ajtón, odahajolt az elnökhöz karosszéke mögül és átadta neki a papirost, amelyre az imént olvasott sor volt írva és hozzátette:
– Ez az úr meg akarja hallgatni a tárgyalást – az elnök udvariasan meghajolt, felkapott egy tollat, néhány szót írt a papiros aljára, visszaadta az ajtónállónak és így szólt hozzá:
– Bocsássa be.
Az a szerencsétlen férfi, akinek történetét elbeszéljük, a terem ajtaja mellett maradt ugyanazon a helyen és ugyanabban a testtartásban, ahogyan az ajtónálló otthagyta. Töprengésén keresztül úgy rémlett neki, hogy valaki így szól hozzá:
– Kegyeskedjék, uram, velem jönni.
Ez ugyanaz az ajtónálló volt, aki néhány pillanattal előbb hátat fordított neki, most pedig alázatosan üdvözölte. Egyúttal az ajtónálló visszaadta neki a papirost. Kibontotta és mivel éppen ott volt a lámpa mellett, elolvashatta:
"Az esküdtszék elnöke tiszteletét küldi Madeleine úrnak."
Összegyűrte a papirost a markában, mintha ennek a néhány szónak valami furcsa és keserű mellékíze lett volna.
Követte az ajtónállót.
Néhány perccel később egyedül volt egy faburkolatos, komor szobában, amelyet zöld posztós asztalon álló két szál gyertya világított meg. Még fülében csengtek az ajtónálló szavai, aki épp most hagyta magára: "Uram, ez itt a tanácskozó szoba, csak el kell fordítania ennek az ajtónak a rézgombját, és máris bent van a tárgyalóteremben, az elnök úr karosszéke mögött." Ezek a szavak a fejében a szűk folyosó és a fekete lépcső bizonytalan emlékével keveredtek össze, amelyeken épp az előbb ment végig.
Az ajtónálló magára hagyta. Itt volt az utolsó pillanat. Megpróbálta összeszedni magát, de nem sikerült. Főképpen azokban az órákban, amikor az embernek legnagyobb szüksége volna arra, hogy az élet gyötrő valóságaihoz igazodjék, főképpen ilyenkor történik, hogy a gondolat minden szála elszakad agyunkban. Éppen azon a helyen volt, ahol a bírák tanácskoznak és ítélnek. Bamba nyugalommal nézte ezt a csöndes és félelmetes szobát, amelyben annyi élet tört derékba, amelyben mindjárt felhangzik az ő neve, és amelyen ebben a pillanatban átsuhant a sorsa. Nézte a falat, aztán végignézte önmagát és megdöbbent, hogy ez az a szoba, és hogy ez ő.
Több mint huszonnégy órája nem evett már, összetörte a taliga rázása, de nem érezte; úgy rémlett neki, hogy semmit sem érez.
Odament egy kis fekete kerethez, amely a falon függött, és üveg alatt Jean-Nicolas Pache* párizsi polgármesternek és miniszternek saját kezű levele volt belefoglalva, amely kétségtelenül tévesen a II. év június 9-ről volt keltezve; ebben Pache megküldte a községtanácsnak a letartóztatott miniszterek és képviselők névsorát. Ha valaki látta és megfigyelte volna ebben a pillanatban, egészen bizonyosan azt gondolja, hogy ezt a levelet rendkívül érdekesnek tartja, mert le nem vette róla a szemét, és kétszer vagy háromszor is elolvasta. Öntudatlanul olvasta, nem is figyelt rá. Fantine-ra és Cosette-re gondolt.
Révedezése közben megfordult, és megakadt a szeme az esküdtszéki terembe nyíló ajtó rézgombján. Majdnem meg is feledkezett már erről az ajtóról. Tekintete, amely eleinte nyugodt volt, megpihent rajta, rátapadt erre a rézgombra, aztán riadttá és merevvé vált, és lassan-lassan rémület ült ki rá. Fejéről izzadságcseppek gördültek és végigfolytak a halántékain.
Egyszerre csak fölényesen s egyúttal fölháborodottan legyintett; ez a pontosan meg nem határozható mozdulat azt akarja mondani és csakugyan azt is mondja, hogy: "Teringettét! Ki kényszerít rá?" Aztán élénken megfordult, látta maga előtt azt az ajtót, amelyen bejött, odament, kinyitotta és kiment. Már nem volt abban a szobában, már kint volt, egy folyosón, hosszú, keskeny, kiugrókkal és ablakrésekkel tagolt folyosón, amelynek sok volt a könyöke, s csak imitt-amott világította meg afféle lámpa, mint a betegek mécsese; az a folyosó volt ez, amelyen jött. Fellélegzett, hallgatózott; mögötte semmi nesz, előtte semmi nesz; futni kezdett, mintha üldöznék.
Mikor már a folyosó több kanyarulatán elhaladt, megint hallgatózott. Még mindig ugyanaz a csend és ugyanaz a homály terpeszkedett körülötte. Lihegett, tántorgott, a falnak támaszkodott. A kő hideg volt, az izzadság fagyos a homlokán, borzongva egyenesedett ki.
Ekkor ott, egyedül, a sötétségben álldogálva, a hidegtől s talán más valamitől is remegve, elgondolkodott.
Egész éjjel gondolkodott, egész nap gondolkodott, már csak egyetlen szót hallott magában, amely ezt nyögte: "Ó, jaj!"
Negyedóra telt el így. Végre lehajtotta a fejét, szorongásában felsóhajtott, lelógatta karjait és visszament. Lassan ment és mintegy lesújtva. Mintha valaki utolérte volna menekülése közben és visszafelé húzná.
Belépett a tanácskozószobába. Az első dolog, ami szemébe tűnt, az ajtó fogantyúja volt. Ez a kerek és csillogó rézfogantyú úgy ragyogott meg előtte, mint valami borzalmas csillag. Nézte, mint ahogy a bárány nézné a tigris szemét.
Nem tudta levenni róla a tekintetét.
Közben-közben egy-egy lépést tett és közeledett az ajtóhoz.
Ha hallgatózott volna, hallhatja, mint valami zűrzavaros morajlást, a szomszéd terem zúgását; de nem hallgatózott és így nem hallott semmit.
Egyszerre csak, maga sem tudta hogyan, ott volt az ajtónál. Görcsösen megragadta a gombot; az ajtó kinyílt.
Bent volt a tárgyalóteremben.

IX

Az a hely, ahol a meggyőződések kialakulnak

Egy lépést tett, gépiesen becsukta maga mögött az ajtót és megállt, figyelte azt, amit látott.
Siralmasan megvilágított, eléggé tágas terem volt ez, amelyen egyszer zúgás morajlott végig, másszor némaság terpeszkedett el; ahol a bűnügyi tárgyalás egész szervezete kibontakozott a tömeg előtt a maga hitvány és gyászos komorságában.
A terem végében, ahol ő állt, ott voltak a bírák, szórakozott arccal, kopott talárban és a körmüket rágdosták vagy lehunyták szempilláikat; a másik végében rongyos tömeg; ügyvédek mindenféle testtartásban; becsületes és kemény arcú katonák; mocskos, ócska padló, piszkos mennyezet, inkább sárga, mint zöld posztóval takart asztalok, a fogdosástól megfeketedett ajtók; faburkolatba vert szögek, rajtuk kocsmalámpák, amelyek inkább füstöt, mint világosságot árasztottak; az asztalokon rézgyertyatartókban gyertyák; sötétség, piszok, szomorúság; és mindebből zord fenség áradt, mert kiérzett belőle az a nagyszerű emberi dolog, amit törvénynek neveznek, és az a nagyszerű isteni dolog, amit igazságnak neveznek.
Ebben a tömegben senki sem hederített rá. Minden tekintet egyetlen pontra irányult, a fal mentén, az elnöktől balra, egy kis ajtóhoz támasztott fapadra. Ezen a padon, amelyet több gyertya világított meg, két csendőr közt egy férfi ült.
Ez a férfi, ez volt az az ember.
Madeleine nem kereste, meglátta. A szeme természetesen terelődött oda, mintha csak előre tudta volna, hol van ez az ember.
Azt hitte, önmagát látja, megöregedetten, igaz, hogy az arca nem egészen hasonlított rá, de a testtartása és a külseje egészen hasonló volt: az égnek meredő haj, a vörhenyes és nyugtalan szemgolyó, a zubbony, amilyent azon a napon viselt, mikor Digne-be érkezett, teli gyűlölettel a lelkében és a szörnyű gondolatoknak azzal az undorító tömegével, amelyet tizenkilenc év alatt felszedett a fegyház kövezetén.
Borzongva mondta magában: "Istenem, hát ilyen leszek?"
Ez az emberi lény legalább hatvanévesnek látszott. Volt benne valami nyerseség, bárgyúság s vadság.
Az ajtó nyílására továbbhúzódtak, hogy helyet adjanak neki, az elnök hátranézett és mivel tudta, hogy az a férfi, aki belép, a Montreuil-sur-Mer-i polgármester úr, köszöntötte. Az államügyész, aki látta Madeleine urat Montreuil-sur-Merben, ahol hivatalos ügyeiben több ízben megfordult, megismerte és ugyancsak köszöntötte. Ő alig vette észre. Valami hallucináció ejtette rabul; nézelődött.
Bírák, jegyzők, csendőrök, felháborítóan kíváncsi fejek tömege: ezt mind látta már egyszer, valamikor, huszonhét évvel ezelőtt. Újra itt látta ezt a gyászos környezetet; itt volt, mozgott, élt. Ez már nem emlékezetének az erőlködése, nem gondolatának a délibábja volt, ezek valódi csendőrök és valódi bírák, valódi tömeg és valódi hús-vér emberek. Vége volt, látta újra feltűnni és újraéledni maga körül a valóságnak minden rettenetességével múltjának borzalmas jeleneteit.
Mindez ott tátongott előtte.
Megborzadt tőle, lehunyta a szemét és lelke legmélyén felkiáltott: "Soha!"
És a végzetnek valami tragikus játékából, amely megreszkettette minden gondolatát és szinte megőrjítette, önmagának alakmása volt ott! Ezt az embert, aki felett ítélkeznek, mindenki Jean Valjeannak nevezi!
Szeme előtt megdöbbentő látomásban élete legborzasztóbb pillanatának az előadása folyt, amelyben önmagának a kísértete játszott.
Minden együtt volt, ugyanaz a díszlet, ugyanaz az éjszakai óra, szinte ugyanazok a bíróarcok, katonák és hallgatók. Csupáncsak az elnök feje fölött feszület volt, ami pedig elítéltetése idején* hiányzott a törvényszéken. Mikor felette ítéltek, nem volt ott az Isten.
Szék volt a háta mögött; beleroskadt, mert megrémült arra a gondolatra, hogy megláthatják. Mikor már ült, kapóra jött neki az az irathalom, amely ott tornyosult a bírák asztalán, és mögé rejthette arcát az egész közönség elől. Most láthatott, őt azonban nem látták. Lassan-lassan megnyugodott. Újra tökéletesen beleélte magát a valóságba; nyugalomnak abba a szakaszába jutott, amikor figyelni tud az ember.
Bamatabois úr az esküdtek között volt.
Kereste Javert-t, de nem látta. A tanúk padját eltakarta előle a jegyző asztala. Különben is, mint már említettük, a terem alig volt megvilágítva.
Abban a pillanatban, amint belépett, a védőügyvéd befejezte védőbeszédét. Mindenkinek a figyelme a végsőkig feszült; a tárgyalás már három órája tartott. Ez a tömeg már három órája nézte, amint valami borzalmas valószínűség súlya alatt lassan-lassan meggörnyed egy ember, egy ismeretlen, nyomorúságos, határtalanul bamba vagy határtalanul agyafúrt teremtmény. Ez az ember, már tudjuk, csavargó volt, a mezőn csípték el, amint éppen érett almával megrakott ágat vitt, amelyet egy almafáról tört le a szomszéd kertben, az úgynevezett Pierron-kertben. Ki volt ez az ember? Lefolytatták a vizsgálatot; kihallgatták a tanúkat, egyértelműen vallottak, minden kihallgatásnál újabb adatok bukkantak fel. A vád ezt mondta: Nem csupán gyümölcstolvaj, fosztogató van a kezünkben; egy bandita van a kezünkben, egy visszaeső bűnös, aki kibújt a rendőri felügyelet alól, fegyházviselt ember, a legveszedelmesebb fajta bűntettes, az a Jean Valjean nevű gonosztevő, akit az igazságszolgáltatás már régóta keres, és aki nyolc évvel ezelőtt, mikor kiszabadult a touloni fegyházból, kirabolt az országúton egy Kicsi Gervais nevű szavojai fiút, ez a bűn pedig a büntető törvénykönyv 383. szakaszába ütközik, erre nézve azonban fenntartjuk magunknak az utólagos vádemelés jogát, amikor a bíróság már megállapította a személyazonosságát. Most megint lopást követett el. Ez visszaesés. Ítéljék el ezért az új bűnéért; a régi bűnéért később mondanak felette ítéletet.
Erre a vádra, a tanúk egyhangú vallomására, a vádlott szemlátomást egészen elképedt. Olyan mozdulatot tett és jeleket adott, amelyekkel azt akarta mondani, hogy: Nem, vagy pedig a mennyezetet nézegette. Nagy kínnal beszélt, akadozva felelgetett, de a testének; minden porcikája tagadott. Olyan volt, mint valami félkegyelmű, szemben ezzel a sok értelmes emberrel, akik mind csatarendbe sorakoztak körülötte, és olyan volt, mint valami idegen ennek a társadalomnak a közepében, amely fülön fogta. Mégis a legkeservesebb jövendő várt rá, ennek a valószínűsége percről percre nőtt, és a hallgatóság egész tömege sokkal nagyobb aggodalommal nézte, mint ő maga, azt a borzalmasnak ígérkező ítéletet, amely egyre jobban ránehezedett. A fegyházon túl még egy eshetőséget lehetett gyanítani: esetleg halálra is ítélhették, ha a személyazonosságát megállapítják, és ha később a Kicsi Gervais-ügyben is elítélik. Ki volt ez az ember? Mi volt; ez az érzéketlensége? Hülyeség volt vagy ravaszkodás? Nagyon jól megértett mindent, vagy egyáltalán nem értett meg semmit? E kérdésekben két pártra szakadt a tömeg, és úgy látszik, az esküdtek véleménye is. Volt ebben a perben valami rémítő és nyugtalanító; a dráma nemcsak komor volt, hanem homályos is.
A védő elég ügyesen beszélt, azon a vidékies nyelven, amely régóta törvényszéki szónoklás stílusa volt, és amelyet akkoriban minden ügyvéd használt, Párizsban éppen úgy, mint Romorantinban vagy Montbrisonban, és amelyen ma, miután klasszikussá vált, már csak hivatalos szónokok beszélnek a bíróság előtt, akiknek kapóra jön, mert komoly a zengése és fenséges az áradása; ebben a stílusban férjet házastárs-nak, a feleséget hitves-nek nevezik, Párizst a művészetek és a civilizáció gócpontjá-nak, a királyt uralkodó-nak, a főtisztelendő püspök urat szent főpásztor-nak, az államügyészt a megtorlás ékes szavú megszemélyesítőjé-nek, a védőbeszédet imént elhangzott fejtegetés-nek, XIV. Lajos századát a nagy század-nak, a színházat Melpome templomá-nak, az uralkodócsaládot királyaink fenséges véré-nek, hangversenyt zenei ünnepség-nek, a hadosztályparancsnokot a kitűnő hadvezér-nek, a szeminaristákat zsenge leviták-nak, az újságokba belecsúszott tévedéseket rágalmazás-nak, amely ezeknek a sajtótermékeknek a hasábjain hinti szét a mérgét stb., stb. – Tehát az ügyvéd az almalopás fejtegetésén kezdte, amit nehéz feladat volt szép stílusba öltöztetni; de maga Bénigne Bossuet is kénytelen volt egyik gyászbeszéd kellős közepén kitérni egy tyúkra* és pompásan kivágta magát, ügyvéd megállapította, hogy az almalopás anyagilag nincs bizonyítva. Védencét, akit védői minőségében rendületlenül Champmathieu-nek nevezett, senki sem látta, hogy átmászott volna a falon vagy letörte volna az ágat. Mikor letartóztatták, kezében volt ugyan ez az (amelyet az ügyvéd szívesebben nevezett gally-nak), de ő azt mondja, hogy a földön találta és csak úgy fölszedte. Hol az ellen bizonyíték? Kétségtelen, hogy ezt az ágat letörték és ellopták, mégpedig úgy, átmásztak a falon, azután a megriasztott betörő eldobta; egészen bizonyos, hogy valaki lopott. De mi bizonyítaná, hogy Champmathieu a tolvaj? Egyetlen tény. Az, hogy valamikor fegyenc volt. Az véd nem tagadta, hogy sajnos, ez a tényállás teljesen bebizonyítottnak: látszik; a vádlott Faverolles-ban lakott; a vádlott fanyeső volt; a Champmathieu név csakugyan származhatik a Jean Mathieu névből; mindez igaz; végül négy tanú határozottan és biztosan ráismert Champmathieu-ben Jean Valjean gályarabra; ezekkel az adatokkal, ezekkel a tanúvallomásokkal az ügyvéd csupán védencének tagadását tudja szembeszegezni, ami az érdekelt fél tagadása; de feltéve, hogy ő Jean Valjean gályarab, vajon ez bizonyítja, hogy ő volt az almatolvaj. Ez legfeljebb feltevés, de nem bizonyíték. A vádlott – ez igaz, a védő "legjobb meggyőződése szerint" kénytelen elismerni – "rossz védekező módszert" alkalmazott. Konokul tagad mindent, a tolvajlást is, azt is, hogy fegyenc volt. Helyesebb lett volna ebben az utolsó kérdésben a beismerés, ami egészen bizonyosan megszerezte volna számára bíráinak jóindulatát; az ügyvéd tanácsolta is neki, de a vádlott makacsul visszautasította, bizonyosan abban a hiszemben, hogy mindent megment, ha semmit sem vall be. Ezt helytelenül tette; de vajon nem kell-e számba venni alacsony fokú értelmét? Ez az ember szemlátomást korlátolt. Hosszú szenvedése a fegyházban, hosszú nyomorúsága a fegyházon kívül egészen elállatiasította stb., stb. Rosszul védekezett, de vajon ez ok arra, hogy elítéljék? A Kicsi Gervais ügyéről az ügyvéd most nem akar beszélni, mert nem emeltek vádat miatta. Az ügyvéd befejezésül kérte az esküdtszéket és a bíróságot, hogyha kétségtelennek látják a vádlott azonosságát Jean Valjeannal, mérjék rá azokat a rendőri büntetéseket, amelyek a rendőri felügyelet alól megszökött elítéltre vonatkoznak, és ne szabják ki rá azt a szörnyű büntetést, amely a visszaeső gályarabot sújtja.
Az állam ügyész válaszolt a védőnek. Szenvedélyesen és dagályosan beszélt, már ahogy az államügyészek rendesen szoktak.
Üdvözölte a védőt "jóhiszeműségéért", de ügyesen ki is aknázta; ezt a lovagiasságot. Mindazt az engedményt, amit az ügyvéd tett, a vádlott fejére zúdította. Úgy látszik, a védő elismeri, hogy a vádlott Jean Valjean. Ezt ő jegyzőkönyvbe vétette. Ez az ember tehát Jean Valjean. Ez megerősíti a vádat, és többé nem lehet kétségbe vonni. Itt az államügyész ügyes kitéréssel visszanyúlt a bűn forrásaira és okaira, és mennydörgött a romantikus iskola* erkölcstelensége ellen, amely akkoriban sátáni iskola néven bontogatta szárnyait, mert erre a névre keresztelték az Oriflamme és a Quotidienne* kritikusai; meglehetős valószínűséggel e romlott irodalom befolyásának tulajdonította Champmathieu vagy helyesebben Jean Valjean bűnét. Miután idevágó fejtegetéseit befejezte, áttért magára Jean Valjeanra. Ki ez a Jean Valjean? Következett Jean Valjean jellemzése. Undorító szörnyeteg stb. Az ilyenfajta jellemzések mintája Theramenes* beszéde, ami ugyan a tragédiában nem használható, azonban napról napra kitűnő szolgálatokat tesz a törvényszéki ékesszólásnak. A hallgatóság, az esküdtek "megborzongtak". Az államügyész, miután befejezte a jellemzést, olyan szónoki lendülettel, amely arra való volt, hogy a helyi lap holnap reggeli számából tomboló lelkesedést váltson ki – folytatta: – És ez az ember stb., stb., csavargó, koldus, foglalkozásnélküli stb., stb. – elmúlt élete révén hozzászokott a bűnözéshez és alig valamicskét javult meg fegyházi tartózkodása alatt, mint Kicsi Gervais kirablása is bizonyítja stb., stb. – ez az ember, akit az országúton lopáson értek, néhány lépésnyire a faltól, amelyen átmászott, mikor még a lopott tárgyat is a kezében tartotta, tagadja a nyilvánvaló bűnt, a lopást, bemászást, mindent tagad, még a nevét is tagadja, még a személyazonosságát is tagadja! Száz meg száz egyéb bizonyítékon kívül, amelyekre nem térünk vissza, négy tanú ráismert: Javert, a kifogástalan Javert rendőrfelügyelő, és három régi rabtársa, Brevet, Chenildieu és Cochepaille gályarabok. Mit szegez szembe ezekkel a megdöbbentően egyhangú vallomásokkal? Tagad. Micsoda megátalkodottság! Mondják ki a bűnöst, esküdt uraim stb., stb. – Miközben az államügyész beszélt, a vádlott tátott szájjal és valami olyan megdöbbenéssel hallgatta, amibe jó sok csodálat vegyült. Nyilván meglepte, hogy valaki úgy tudhat beszélni, mint ez. Időnként, a vádbeszéd "legerélyesebb" részeinél, azokban a pillanatokban, amikor az ékesszólás gáttalanul kicsap medréből a lesújtó jelzők áradatában, és mint valami orkán, úgy borítja el a vádlottat, lassan mozgatni kezdte a fejét jobbról balra és balról jobbra, afféle szomorú és néma tiltakozás gyanánt, amivel a perbeszédek kezdete óta beérte. A hallgatók, akik legközelebb voltak hozzá, vagy két-három ízben is hallották, amint halkan így szólt: – Tessék, ez azért van, mert nem kérdezték meg Baloup urat! – Az államügyész felhívta az esküdtszék figyelmét erre a hülye és nyilvánvalóan kiszámított viselkedésre, ami nem gyengeelméjűségre, hanem ügyességre, ravaszkodásra vall, arra a megrögzött szokásra, hogy félre akarja vezetni az igazságszolgáltatást, és ami teljes világításban mutatja meg ennek az embernek "mélységes elvetemedettségét". Befejezésül bejelentette fönntartását a Kicsi Gervais-ügyben és szigorú ítéletet kért.
Ebben az esetben, tudjuk, a szigorú ítélet életfogytiglani kényszermunkát jelentett.
A védőügyvéd felállt, mindenekelőtt bókolt az "államügyész úrnak csodálatra méltó beszédéért", aztán felelt rá, ahogy tudott, de már lanyhábban; nyilván kicsúszott a talaj a lába alól.

X

Rendszeres tagadás

Elérkezett a perbeszédek berekesztésének pillanata. Az elnök felhívta a vádlottat és a szokásos kérdést intézte hozzá:
– Akar még valamit felhozni az utolsó szó jogán?
Az ember csak állt, valami ronda sapkát gyűrögetett a kezében, és mintha nem hallotta volna.
Az elnök megismételte a kérdést.
Emberünk ezúttal meghallotta. Úgy látszott, hogy érti is, olyan mozdulatot tett, mint aki felébred, körüljártatta szemét, végignézte a közönséget, a csendőröket, az ügyvédjét, az esküdteket, a bíróságot, irtózatos öklét a padja előtt húzódó fakorlát párkányára fektette, tovább nézelődött és egyszerre csak az államügyészre szögezte szemét és beszélni kezdett. Valóságos kitörés volt ez. Amint a szavak összefüggéstelenül, szenvedélyesen, szaggatottan, egymás hegyén-hátán előtörtek a szájából, olyan volt, mintha tolongva mind egyszerre akartak volna kitódulni belőle. Ezt mondta:
– Ezt akarom mondani. Bognár voltam Párizsban, mégpedig éppenséggel Baloup úrnál. Kemény munka ez. A bognármesterségben az ember mindig a szabadban dolgozik, udvarokban, a jó mestereknél valami fészerben, de soha zárt műhelyben, mert ehhez hely kell, tetszik tudni. Télen úgy fázik az ember, hogy csapkod a karjaival, hogy fölmelegedjék, de a mesterek ezt nem szeretik, azt mondják: időpocsékolás. Kutya dolog ám, megfogni a vasat, mikor a föld jéggé van fagyva. Ebben aztán hamar elkopik az ember. Ebben a mesterségben már fiatalon öreg az ember. Negyvenéves korára vége van. Én ötvenhárom éves voltam, éppen eleget szenvedtem. És aztán a munkások nagyon gonoszok ám! Ha az emberfia már nem fiatal, lépten-nyomon vén fülesbagolynak, vén marhának csúfolják! Én bizony csak harminc sou-t kerestem napjában, a legalacsonyabb bért fizették nekem, a mesterek visszaéltek a korommal. De volt lányom is, mosni járt a folyóra. Ő is keresett valamicskét. Így kettesben csak ment valahogy. Ő is eleget törte magát. Egész nap, esőben, hóban, szélben, ami az arcába csap az embernek, ott áll derékig a medencében; ha fagy, az is mindegy, mosni kell; vannak emberek, akiknek kevés a fehérneműjük, és alig várják; ha nem mos, elveszti a munkaadókat. A deszkák rosszul vannak összeillesztve és mindenfelől beszivárog a víz. A szoknyája facsaró víz, alul, felül. Ez átjárja ám az embert. Dolgozott ő az Enfants-Rouges mosóintézetben is, ahol a víz csapokon folyik. Ott nem állt fakádban. Ott a csapnál mos és a háta mögötti medencében öblöget. Mivel ez zárt hely, nem fázik úgy. De rettenetes a forró víz gőze, szinte kimarja a szemét. Este hét órakor jött haza és nagyon hamar lefeküdt; olyan fáradt volt. Az ura verte. Meghalt szegény. Nem voltunk boldogok. Derék lány volt, nem járt táncba, nagyon csöndes teremtés. Emlékszem, hogy egyszer, húshagyókedden, már nyolc órakor ágyba feküdt. Nohát. Én igazat mondok. Csak kérdezősködjenek! Ó, no igen, kérdezősködjenek! Milyen buta vagyok. Párizs valóságos tenger. Ki ismeri ott Champmathieu apót? Mégis megnevezem Baloup urat. Kérdezősködjenek Baloup úrnál. Elvégre azt sem tudom, mit akarnak tőlem.
Az ember elhallgatott, és csak állt. Mindezt hangosan hadarva, rekedt, nyers és fátyolozott hangon mondta el, afféle izgatott és vad együgyűséggel. Egyszer meg is állt közben, hogy odaköszönjön valakinek a hallgatóságban. A mindenféle állítás, amit csak úgy találomra dobott ki magából, úgy tört ki belőle, mint a csuklás, és mindegyik állítását olyan mozdulattal kísérte, mint a favágó, aki fát hasogat. Mikor bevégezte, a hallgatóságban kitört a nevetés. Nézte a közönséget és mikor látta, hogy nevetnek, és nem tudta, miért, maga is elnevette magát.
Komor látvány volt.
Az elnök figyelmes és jóindulatú ember létére, megszólalt.
Tájékoztatta az esküdt urakat, hogy Baloup nevű egyént, az egykori bognármestert, akinél a vádlott állítólag alkalmaztatásban volt, hiába idézték meg. Csődbe került, és nem tudták megtalálni. Aztán a vádlotthoz fordult, felszólította, hogy hallgassa meg, amit mondani akar, és folytatta:
– Maga olyan helyzetben van, amikor az embernek magába kell szállnia. A legsúlyosabb gyanúk nehezednek magára, és főbenjáró következményeket vonhatnak maguk után. Vádlott, utoljára szólítom fel saját érdekében, nyilatkozzék világosan ebben a két kérdésben: Először is, átmászott-e a Pierron-kert falán, letörte-e az ágat, és ellopta-e az almát, vagyis elkövette-e a betöréses lopás bűntettét, igen vagy nem? Másodszor, maga-e Jean Valjean kiszabadult fegyenc, igen vagy nem?
A vádlott értelmes arccal rázta meg a fejét, mint aki jól megértette és tudja, mit fog felelni. Szóra nyitotta a száját, az elnök felé fordult és megszólalt:
– Először is…
Aztán nézegette a sapkáját, nézegette a mennyezetet és elhallgatott.
– Vádlott – szólalt meg az államügyész szigorú hangon –, ide figyeljen. Maga nem felel semmire sem, amit kérdeznek. A zavara maga ellen vall. Nyilvánvaló, hogy magának nem Champmathieu a neve, hanem maga Jean Valjean fegyenc, aki kezdetben a Jean Mathieu név alá rejtőzködött, mert ez anyjának a családi neve; nyilvánvaló, hogy maga járt Auvergne-ben, s hogy Faverolles-ban született, és ott fanyeső volt. Nyilvánvaló az is, hogy betörés útján lopta az érett almákat a Pierron-kertben. Az esküdt urak majd mérlegelik.
A vádlott végül is leült. Amint az államügyész bevégezte, hirtelen felpattant és kiabálni kezdett:
– Maga, maga nagyon gonosz ember! Hát ezt akartam mondani. Csak előbb nem jutott eszembe. Én nem loptam semmit. Én olyan ember vagyok, aki nem mindennap eszik. Aillyből jöttem, mendegéltem a határban olyan záporeső után, hogy egészen sárga volt tőle a mező, még a pocsolyákban is színig állt a víz, és a homokból az országút mentén csak apró kis fűszálak látszottak ki, és ekkor találtam a földön egy almával megrakott letört ágat, felvettem az ágat, de nem tudtam, hogy bajt hoz a fejemre. Három hónapja, hogy börtönben vagyok és ide-oda ráncigálnak. Végre is nem tudom megmondani, mindenki ellenem beszél, azt mondják: felelj! A csendőr jó fiú, meglöki a könyökömet és halkan odaszól: felelj hát. Én nem tudom megmagyarázni, én nem jártam iskolába, én szegény ember vagyok. Hát itt a hiba, hogy nem látják be. Én nem loptam, én csak fölvettem a földről azt a micsodát, ami ott volt. Maga mindig azt hajtogatja: Jean Valjean, Jean Mathieu! Én nem ismerem ezeket az embereket. Ezek parasztok. Én Baloup úrnál dolgoztam az Ispotály körúton. Engem Champmathieu-nek hívnak. Furfangos egy ember maga, hogy meg tudja mondani, hol születtem. Én bizony nem tudom. Nincs mindenkinek háza, hogy abban jöjjön a világra. Ez nagyon kényelmes volna. Én azt hiszem, hogy az apám meg az anyám olyan emberek voltak, akik ide-oda vándoroltak. Én így tudom. Gyermekkoromban Kicsinek hívtak, most Öregnek hívnak. Hát ezek a keresztneveim. Értse úgy, ahogy akarja. Voltam Auvergne-ben, voltam Faverolles-ban, teringettét! No és aztán? Hát nem lehetett az ember Auvergne-ben és nem lehetett Faverolles-ban, csak ha gályarab volt? Én azt mondom magának, hogy én nem loptam, és hogy én a Champmathieu apó vagyok. Baloup úrnál dolgoztam én, állandó lakásom volt. Végre is már unom a maga butaságait! Hát mégis miért fenekedik úgy rám mindenki?
Az államügyész még mindig állt; odafordult az elnökhöz:
– Elnök úr, a vádlott zavaros, de nagyon ügyes tagadása ellenében, amellyel félkegyelműnek tetteti magát, ami azonban nem fog sikerülni neki, erre lesz gondunk, kérjük, kegyeskedjék ön, és kegyeskedjék a bíróság is újból a terembe szólítani Brevet, Cochepaille és Chenildieu fegyenceket és Javert rendőrfelügyelőt, és még egyszer és utoljára kihallgatni őket a vádlott és Jean Valjean fegyenc személyazonosságára vonatkozólag.
– Figyelmeztetem az államügyész urat – felelte az elnök –, hogy Javert rendőrfelügyelő, akit hivatalos kötelességei visszaszólítottak a szomszéd járás székhelyére, mihelyt vallomását megtette, távozott a tárgyalóteremből és még a városból is. Erre mi adtunk neki felhatalmazást, az államügyész úrnak és a vádlott védőjének szíves hozzájárulásával.
– Ez igaz, elnök úr – szólalt fel újra az államügyész. – Javert úr távollétében azt hiszem, emlékezetükbe kell idéznem az esküdt uraknak azt, amit ő néhány órával előbb itt vallott. Javert köztiszteletben álló ember, aki alsóbb rangú, de fontos állásának becsületet szerez szigorú és kérlelhetetlen egyenességével. Íme vallomásának szövege: "Nincs szükségem erkölcsi feltevésekre és anyagi bizonyítékokra, amelyek a vádlott tagadását meghazudtolják. Határozottan felismerem. Ennek az embernek nem Champmathieu a neve, ez egy Jean Valjean nevű nagyon elvetemedett és nagyon félelmetes volt fegyenc. Mikor büntetését kitöltötte, csak végtelenül nehéz szívvel bocsátották szabadon. Tizenkilenc évi kényszermunkát töltött ki rablásért. Ötször vagy hatszor próbált megszökni. A Kicsi Gervais kirablásán és a Pierron-kerti lopáson kívül alapos a gyanúm, hogy még egy lopás terheli a lelkét, amit a boldogult digne-i püspök őméltóságán követett fel. Gyakran láttam őt abban az időben, amikor börtönőrmester voltam a touloni fegyházban. Ismétlem: határozottan felismerem."
Úgy látszik, hogy ez a rendkívül pontos vallomás élénk hatást tett a közönségre és az esküdtszékre. Az államügyész azzal a kéréssel Végezte szavait, hogy Javert távollétében hallgassák ki újból és kérdezzék ki ünnepélyesen a másik három tanút, Brevet-t, Chenildieu-t és Cochepaille-t.
Az elnök parancsot adott az egyik ajtónállónak, és egy pillanat múlva nyílt a tanúk szobájának ajtaja. Az ajtónálló és a csendőr, aki karhatalom gyanánt volt vele, bevezette Brevet fegyencet. A hallgatóság feszülten várakozott, és minden ember melle úgy zihált, mintha valamennyinek egyetlenegy közös szíve lett volna.
Brevet, az egykori gályarab, a központi fegyházak fekete és szürke rabruháját viselte. Brevet hatvanéves ember volt, és valahogy félig üzletember- és félig gazember-arcú. Ez a kettő néha párosul egymással. A börtönben, ahová újabb bűncselekmények miatt került, afféle porkoláb lett belőle. Olyan ember volt, akiről a főnökei ezt mondják: Igyekszik hasznossá tenni magát. A lelkészek kedvező vallomást tettek vallásosságáról. Nem szabad felednünk, hogy mindez a Restauráció alatt történt.
– Brevet – kezdte az elnök –, maga büntetőítélet hatálya alatt áll, tehát nem tehet esküt…
Brevet lesütötte a szemét.
– Mégis – folytatta az elnök –, még az olyan emberben is, akit a törvény megbélyegzett, megmaradhatott az isteni irgalmasság jóvoltából a becsület és az igazság érzése. Erre az érzésre hivatkozom ebben a döntő órában. Ha még ez megvan magában, és én remélem, hogy megvan, gondolja meg jól, mielőtt felel a kérdésemre; vegye tekintetbe egyfelől ezt az embert, akit egy szavával tönkretehet, másfelől az igazságot, amelyre egyetlen szavával fényt deríthet. A pillanat ünnepélyes, és ha azt hiszi, hogy tévedett, még mindig van ideje visszavonni a vallomását. – Vádlott, álljon fel. – Brevet, nézze meg jól a vádlottat, szedje össze az emlékeit, és hitére és lelkiismeretére mondja meg nekünk, megmarad-e amellett, hogy felismeri ebben az emberben egykori fegyenctársát, Jean Valjeant.
Brevet megnézte a vádlottat, aztán a bíróság felé fordult.
– Megismerem, elnök úr. Én voltam az első, aki felismertem, és megmaradok mellette. Ez az ember Jean Valjean. 1796-ban került Toulonba és 1815-ben szabadult. Én egy évvel utána szabadultam. Most olyan bárgyúnak látszik, bizonyosan a kora is oka ennek a bárgyúságnak; a fegyházban alattomos volt. Határozottan ráismerek.
– Üljön le – mondta az elnök. – Vádlott, maga maradjon állva.
Bevezették Chenildieu-t, aki vörös ruhájának és zöld sapkájának tanúsága szerint életfogytiglani kényszermunkára volt ítélve. A touloni fegyházban töltötte büntetését, ahonnan kihozták erre a tárgyalásra. Körülbelül ötvenéves, alacsony, élénk, ráncos, sovány, sárga, kihívó, izgatott emberke volt, minden tagján és egész testén valami beteges gyengeség áradt el, s a tekintetéből roppant erő sugárzott. Fegyenctársai a Je-nie-Dieu ("tagadom Istent") csúfnevet adták neki.
Az elnök körülbelül ugyanazokat a szavakat intézte hozzá, mint Brevet-hez. Abban a pillanatban, amikor azt említette, hogy büntető ítélete megfosztotta az eskütétel jogától, Chenildieu felkapta a fejét és szembenézett a hallgatósággal. Az elnök figyelmeztette, hogy szedje össze magát, és mint Brevet-től, megkérdezte, vajon megmarad-e amellett, hogy felismeri a vádlottat.
Chenildieu harsányan elnevette magát.
– Teringettét! Hogy fölismerem-e? Öt évig egy láncra voltunk verve. Haragszol, öregem?
– Üljön le – szólt rá az elnök.
Az ajtónálló bevezette Cochepaille-t. Ez is életfogytiglani kényszermunkára volt ítélve, a fegyházból jött és a vörös rabruhában volt, mint Chenildieu, lourdes-i parasztember volt, afféle pireneusi félmedve. Nyájait őrizte a hegyekben, és pásztorból rablóvá züllött. Cochepaille éppen olyan vad volt és még hülyébbnek látszott, mint a vádlott. Afféle szerencsétlen istenteremtése volt, akit a természet vadállatnak kezdett faragni, a társadalom azonban gályarabnak fejezte be.
Az elnök megpróbálta néhány érzelmes és komoly szóval felrázni, és mint a másik kettőtől, tőle is azt kérdezte, vajon megmarad-e ingadozás és habozás nélkül amellett, hogy felismeri az előtte álló embert.
– Ez Jean Valjean – mondta Cochepaille. – Méghozzá úgy csúfolták, hogy Hórukk Jankó, olyan erős volt.
Ennek a nyilvánvalóan jóhiszemű és őszinte három embernek a vallomása a vádlottra nézve baljóslatú morgást támasztott a hallgatóságban, és ez a morgás egyre nőtt és egyre hosszabban elnyúlt, valahányszor újabb nyilatkozat csatlakozott a megelőzőhöz. Maga a vádlott azzal a döbbent arccal hallgatta őket, amely a vád szerint fő-fő eszköze volt a védekezésnek. A mellette ülő csendőrök hallották, amint az első vallomásra ezt dünnyögte a fogai között:
– Ki hallott már ilyet! – A második után hangosabban, szinte elégedett arccal mondta: – Jól van! – A harmadik után fölkiáltott:
–Nahát!
Az elnök rászólt:
– Vádlott, hallotta? Van-e valami megjegyzése?
Így felelt:
– Én azt mondom: nahát!
Zúgás morajlott végig a közönségen és szinte az esküdteket is magával ragadta. Nyilvánvaló, hogy ennek az embernek vége van.
– Ajtónállók! – szólt az elnök. – Teremtsenek csöndet. A kihallgatásokat befejeztem.
Ebben a pillanatban mozgolódás támadt az elnök táján. Egy hang harsant fel, amely ezt kiáltotta:
– Brevet, Chenildieu, Cochepaille! Ide nézzetek!
Mindazok, akik hallották ezt a hangot, úgy érezték, hogy megfagy bennük a vér, olyan siralmas és rettenetes volt. Minden szem arra a pontra szegeződött, ahol ez a hang felharsant. A kiváltságos hallgatók között ülő egyik férfi, akinek a bíróság háta mögött volt a helye, felállt, felrántotta a korlát sorompóját, amely elválasztja a törvényszéket a teremtől, és ott állt a tárgyalóterem középén. Az elnök, az államügyész, Bamatabois úr, húsz ember is felismerte és egyszerre kiáltotta:
– Madeleine úr!

XI

Champmathieu egyik ámulatból a másikba esik

Csakugyan ő volt. A jegyző lámpája megvilágította az arcát. Kezében tartotta a kalapját, ruházata egészen rendben volt, kabátja gondosan végig begombolva. Nagyon sápadt volt és kissé remegett. Haja, amely Arrasba érkezésekor még csak szürkülő volt, most hófehérré vált. Az alatt az egy óra alatt, amit itt töltött, megőszült.
Minden fej feléje fordult. Leírhatatlan volt az izgalom. A hallgatóság egy pillanatra megtorpant. Az a hang olyan szívbe markoló volt, az a férfi, aki ott állt, olyan nyugodtnak látszott, hogy az első pillanatban nem értették a dolgot. Kérdezgették egymástól, hogy kicsoda kiáltott. Nem tudták elhinni, hogy ebből a nyugodt emberből szakadt fel ez a borzalmas kiáltás.
Azonban ez a határozatlanság csupán néhány másodpercig tartott. Mielőtt még az elnök és az államügyész egyetlen szót szólhatott volna, mielőtt még a csendőrök és az ajtónállók egyetlen mozdulatot tehettek volna, az a férfi, akit ebben a pillanatban még mindenki Madeleine úrnak nevezett, odalépett Cochepaille, Brevet és Chenildieu tanúkhoz.
– Nem ismertek rám? – kérdezte.
Mind a hárman hallgattak és csak fejmozdulattal jelezték, hogy nem ismerik. Cochepaille ijedtében katonásan tisztelgett. Madeleine úr az esküdtek és a bíróság felé fordult, és csendes hangon így szólt:
– Esküdt uraim, mentsék fel a vádlottat. Elnök úr, tartóztasson le. Az az ember, akit önök keresnek, nem ő, hanem én vagyok. Én vagyok Jean Valjean.
Mindenki visszafojtotta a lélegzetét. A döbbenés első izgalmát síri – csend követte. A teremben afféle vallásos borzongást éreztek, amely megragadja a tömeget, mikor valami nagy esemény történik.
Az elnök arcán azonban részvét és szomorúság tükröződött; futó pillantást váltott az államügyésszel és halkan néhány szót szólt az ítélőbíráknak. Odafordult a közönséghez és olyan hangsúllyal, amelyet mindenki megértett, ezt kérdezte:
– Van-e itt orvos?
Az államügyész szólásra emelkedett:
– Esküdt uraim, ez a különös és váratlan esemény, amely megzavarja a tárgyalást, bennünk is ugyanolyan érzelmeket kelt, mint önökben, amelyet nem kell ecsetelni. Önök mindnyájan ismerik legalább hírből a tiszteletre méltó Madeleine urat. Montreuil-sur-Mer polgármesterét. Ha van itt orvos a hallgatóságban, akkor csatlakozunk az elnök úrhoz és kérjük, szíveskedjék gondozásba venni Madeleine urat és hazavinni a lakására.
Madeleine úr nem engedte, hogy az államügyész befejezze szavait. Szelíd és fölényes hangon félbeszakította. Itt következnek azok a savak, amiket mondott: itt következnek szó szerint, úgy, amint közvetlenül a tárgyalás után leírta ennek a jelenetnek egyik tanúja, úgy, hogy még ma, idestova negyven év múltán is a fülébe csengnek azoknak, akik hallották.
– Köszönöm, államügyész úr, nem vagyok őrült. Majd meglátja. Önök már-már nagy hibát követtek el, bocsássák szabadon ezt az embert, én kötelességet teljesítek, én vagyok az a szerencsétlen elítélt. Én vagyok az egyetlen, aki itt tisztán lát, és én az igazságot mondom Önöknek. Azt, amit én cselekszem ebben a pillanatban, látja az Isten, aki odafönt van, és ez nekem elég. Itt vagyok, elfoghatnak. Én megtettem minden tőlem telhetőt. Hamis név alatt rejtőzködtem; meggazdagodtam, polgármester lett belőlem; vissza akartam térni a tisztességes emberek közé. Úgy látszik, hogy ez lehetetlen. No hát van sok minden, amit nem mondhatok el, nem beszélem el önöknek az élettörténetemet, egyszer majd úgyis megtudják. Megloptam a főtisztelendő püspök urat, ez igaz, megloptam Kicsi Gervais-t, ez igaz. Igazuk volt, mikor azt mondták önöknek, hogy ez a szerencsétlen Jean Valjean nagyon gonosz ember. De talán nem mindenben ő a hibás. Hallgassanak meg, bíró urak; egy olyan embernek, aki olyan mélyre süllyedt, mint én, nincs joga ágaskodni a gondviselés ellen és tanácsot osztogatni a társadalomnak, de nézzék csak, a gyalázat, amelyből megpróbáltam kimenekülni, ártalmas egy dolog. A gályák gályarabokat termelnek. Ezt szíveskedjenek tudomásul venni. Mielőtt a fegyházba kerültem, szegény parasztember voltam, nem valami értelmes, kissé félkegyelmű; a fegyház megváltoztatott. Bárgyú voltam, gonosszá váltam; fajankó voltam, pokolfajzatja lett belőlem. Később a kegyelem s a jóság megmentett, mint ahogy a szigorúság elveszejtett. De bocsánat, önök nem érthetik meg azt, amit én itt beszélek. A lakásomon a kandalló hamujában megtalálják majd azt az ezüst pénzdarabot, amelyet hét évvel ezelőtt Kicsi Gervais-től elraboltam. Több mondanivalóm nincs. Tartóztassanak le. Istenem! Az államügyész úr fejét rázza és azt mondja: "Madeleine úr megőrült." Ön nem hisz nekem! Ez lesújtó. Legalább ne ítéljék el ezt az embert! Hogyan! Ezek nem ismernek rám! Szeretném, ha Javert itt volna. Ő, ő ugyan rám ismerne!
Nincs szó, amely ki tudná fejezni, milyen szelíd és szomorú mélabú áradt a szavaiból.
Odafordult a három fegyenchez.
– Nos, én felismerlek benneteket, föl ám! Brevet! Emlékszel?
Elhallgatott, habozott egy pillanatig, aztán folytatta:
– Emlékszel azokra a kockás kötött nadrágtartókra, amiket a fegyházban viseltél?
Brevet-t mintha megrázta volna a döbbenet, és tetőtől talpig riadtan nézett végig rajta. Ő csak folytatta:
– Chenildieu, aki magad nevezted el magadat Je-nie-Dieu-nek, neked mély égési forradás van a jobb válladon, mert egyszer odanyomtad a válladat a szénparázzsal teli melegítőhöz, hogy eltüntesd a T. F. P.* betűket, amelyeket azonban még mindig látni. Felelj, igaz ez?
– Igaz – hagyta helyben Chenildieu.
Odafordult Cochepaille-hoz:
– Cochepaille, neked a bal karod csuklója felett lőporral, kék betűkkel be van égetve egy dátum. Ez a dátum az a nap, amelyen a császár Cannes-ban partra szállt: 1815. március 1. Tűrd fel a zubbonyod; ujját.
Cochepaille feltűrte az ujját, körös-körül minden tekintet a meztelen karjára szegeződött. Egy csendőr odatartotta a lámpát: a dátum ott volt.
A szerencsétlen férfi odafordult a hallgatóság és a bírák felé, olyan mosollyal, amelyre elfacsarodik a szívük azoknak, akik látták, valahányszor rágondolnak. A diadal mosolya volt ez, a kétségbeesés mosolya volt ez.
– Jól láthatják – szólt –, hogy én vagyok Jean Valjean.
Nem voltak már ebben a teremben sem bírák, sem vádlók, sem csendőrök; csak kimeredt szemek és megindult szívek. Már senki sem emlékezett rá, hogy mi is az a szerep, amelyet itt be kell töltenie; az államügyész elfeledte, hogy vádolni van itt, az elnök, hogy elnökölni van itt, a védő, hogy védeni van itt. Megdöbbentő dolog: egyetlen kérdést sem intéztek hozzá, egyetlen hatósági személy sem avatkozott a dologba. A felséges látványokat jellemzi, hogy minden lelket hatalmukba ejtenek és hogy minden tanút nézővé változtatnak. Talán senki sem adott számot magának arról, mit érzett; bizonyosan senki sem állapította meg magában, hogy itt valami nagyszerű fényesség lobbant föl előtte; belül mindenki érezte a káprázatot.
Nyilvánvaló, hogy Jean Valjean áll előttük. Ez napnál világosabb volt. Ennek az embernek a megjelenése elegendő volt arra, hogy világosságot derítsen erre az ügyre, amely az előző pillanatban még olyan homályos volt. Anélkül, hogy ezentúl bármiféle magyarázatra lett volna szükség, ez az egész tömeg, mintegy hirtelen kinyilatkoztatás révén, azonnal és egyetlen pillanat alatt megértette ennek a férfinak egyszerű és magasztos történetét, aki feladta magát, hogy ne ítéljenek el helyette mást. A részletek, az ingadozások, a lehetséges apró ellenkezések elvesztek ebben a hatalmasan tündöklő tényben.
Ez a benyomás gyorsan elröppent, de pillanatnyilag ellenállhatatlan volt.
– Nem akarom tovább zavarni a tárgyalást – folytatta Jean Valjean. – Távozom, minthogy nem tartóztattak le. Több elintéznivalóm van még. Az államügyész úr tudja, ki vagyok, tudja, hova megyek, akkor tartóztat le, amikor akarja.
Megindult a kijárat felé. Egy hang sem hallatszott, egyetlen kar sem nyúlt ki, hogy útját állja. Utat nyitottak előtte. Ebben a pillanatban valami megnevezhetetlen szentség áradt el rajta, amelynek hatása alatt a tömeg meghátrál és utat nyit egy ember előtt. Lassú léptekkel haladt át a tömegen. Sohasem tudták meg, ki nyitotta ki az ajtót, de bizonyos, hogy az ajtó nyitva volt, mikor odaért. Amint odaért, megfordult és így szólt:
– Államügyész úr, mindig rendelkezésére állok.
Aztán a hallgatósághoz fordult:
– Önök mind, mind, akik itt vannak, szánalomra méltónak tartanak engem, ugye? Istenem! Ha arra gondolok, hogy majdnem mit cselekedtem, irigylésre méltónak érzem magamat. Mégis jobban szerettem volna, ha mindez nem történik meg.
Kiment, és az ajtó becsukódott, mint ahogy kinyílt, mert azok, akik valami fenséges cselekedetet hajtanak végre, mindig bizonyosak lehetnek felőle, hogy valaki kezükre jár a tömegben.
Nem egészen egy óra múlva az esküdtek igazmondása minden vád alól felmentette a Champmathieu nevezetű vádlottat; és Champmathieu, akit haladéktalanul szabadlábra helyeztek, álmélkodva távozott, azt hitte, hogy ezek az emberek mind megbolondultak, és nem értett semmit ebből az egész látomásból.

NYOLCADIK KÖNYV

VISSZAVÁGÁS

I

Milyen tükörben nézi Madeleine úr a haját?

Derengeni kezdett a nappal. Fantine-nak lázas és álmatlan éjszakája volt, amelyet különben boldog álomképek töltöttek be; reggel felé aludt. Simplicia nővér, aki virrasztott mellette, az alvását arra használta, hogy kiment friss kínafapárlatot készíteni.
A derék nővér már néhány perce a betegszoba laboratóriumában volt és odahajolt a gyógyszerei és fiolái fölé és egészen közelről nézte őket, a köd miatt, amellyel a hajnali szürkület vonja be a tárgyakat. Egyszerre csak hátranézett és halkan felsikoltott. Madeleine úr állt előtte. Nesztelenül lépett be.
– Ön az, polgármester úr? – kiáltott fel.
Amaz halkan felelt rá:
– Hogy van ez a szegény teremtés?
– Nem épp rosszul ebben a pillanatban. De mi bizony nagyon nyugtalanok voltunk!
Elmondta neki, mi történt; hogy Fantine tegnap nagyon rosszul volt és most jobban van, mert azt hiszi, hogy a polgármester úr a gyermekéért ment Montfermeilbe. A nővér nem mert kérdést intézni a polgármester úrhoz, de nagyon jól látta az arcán, hogy nem onnan jött.
– Mindez rendben van – szólalt meg –, helyesen tette, hogy nem ábrándította ki.
– Igen – válaszolta a nővér –, de most, polgármester úr, ha meglátja önt és nem látja a gyermekét, mit mondunk neki?
Madeleine úr egy pillanatra elrévedezett.
– Majd sugall valamit az Isten – mondta.
– Csakhogy nem lehet hazudni – suttogta halkan a nővér.
A szobában teljes nappali világosság áradt el. Belevilágított Madeline úr arcába. A nővér véletlenül feltekintett.
– Istenem, uram! – sikoltott fel. – Mi történt önnel? A haja hófehér!
– Fehér! – mondta utána Madeleine úr.
Simplicia nővérnek nem volt tükre; feltúrt valami fiókot és kihúzott belőle egy kis tükröt, amelyet a kórházi orvos szokott használni, hogy megállapítsa, vajon meghalt-e egy-egy beteg, vagy lélegzik-e még. Madeleine úr fogta a tükröt, megnézte benne a haját és megszólalt:
– Ejnye!
Közömbösen mondta ki ezt a szót, és mintha másvalamire gondolt volna.
A nővért valami megnevezhetetlen titok dermesztette meg, amelyet ebben az egész dologban megsejtett.
Madeleine úr megkérdezte:
– Láthatom őt?
– Hát, polgármester úr, nem hozatja ide a gyermekét? – kérdezte a nővér, aki alig merte ezt a kérdést megkockáztatni.
– Dehogynem, de legalább két-három napba beletelik.
– Ha nem látná addig a polgármester urat – kezdte újra félénken a nővér –, nem tudná, hogy a polgármester úr visszaérkezett, akkor könnyű volna türelemre bírni, és mikor majd a gyermek megérkezik, természetesen azt gondolná, hogy polgármester úr együtt jött a gyermekkel. Így nem kellene hazudni.
Madeleine úr néhány pillanatig mintha töprengett volna, aztán nyugodt komolysággal mondta:
– Nem, kedves nővér, látnom kell őt. Meglehet, hogy nagyon sietnem kell.
Az apáca, mintha nem vetett volna ügyet erre a "meglehet" szóra, amely homályos és furcsa jelentést adott a polgármester úr szavainak. Lesütötte szemét, halkította a hangját és tisztelettel válaszolt:
– Ha így van, most éppen alszik ugyan, de a polgármester úr bemehet.
Felhívta a nővér figyelmét egy ajtóra, amely rosszul zárt, és csikorgása felébresztheti a beteget, aztán belépett Fantine szobájába, odament az ágyhoz és félrehúzta a függönyt. Aludt. Lélegzete azzal a tragikus zúgással tört fel a melléből, ami jellemzi ezeket a betegségeket, és elfacsarja a szegény anyák szívét, mikor éjszaka ott virrasztanak halálra vált alvó gyermekük mellett. De ez a kínos lélegzés alig zavarta azt a kimondhatatlan derűt, amely elömlött az arcán, és amely álmában egészen átszellemült. Sápadtsága fehérségre halványodott arca égővörösre gyulladt. Hosszú, szőke pillái, egyetlen szépsége, amely szüzességéből és ifjúságából megmaradt, lezártan és lehunytan remegtek. Egész alakja reszketett, mintha szárnyait bontogatta volna, hogy kitárja őket és felröppenjen; az ember nem látta őket, de érezte a rezzenésüket.
Ha így látja valaki, el sem hitte volna, hogy ez a beteg úgyszólván a halál révén van. Inkább olyasvalakihez hasonlított, aki el akar repülni, nem olyasvalakihez, aki haldoklik.
Az ág, valahányszor kéz közeledik hozzá, hogy virágot szakítson róla.
Ma, megremeg, és mintha el akarna bújni és mintha egyúttal kínálkoznék. Az emberi test rezzen meg így, amikor eljő az a pillanat, amelyben a halál titokzatos ujjai letépik a lelkét.
Madeleine úr egy darabig mozdulatlanul állt az ágy mellett, hol a beteget, hol a feszületet nézte, mint két hónappal ezelőtt, azon a napon, amikor először látogatta meg ezen a menedékhelyen. Megint mind a ketten ugyanabban a helyzetben voltak: a lány aludt, ő imádkozott; csak most, két hónap múltán, a lány haja őszbe csavarodott, és az ő haja hófehérré vált.
A nővér nem jött be vele. Madeleine ott állt az ágy mellett, ujját a szájára szorította, mintha lett volna valaki a szobában, akinek intene, hogy ne beszéljen.
A lány kinyitotta a szemét, meglátta és nyugodt mosollyal ezt kérdezte:
– És Cosette?

II

Fantine boldog

Sem meglepett, sem örvendező mozdulatot nem tett; maga volt a megtestesült öröm. Ezt az egyszerű kérdést: "És Cosette?" olyan mélységes hittel, olyan bizonyossággal, a nyugtalanság és a kétség halvány árnyéka nélkül tette fel, hogy a polgármester nem tudott mit mondani. Fantine folytatta:
– Tudtam, hogy ön itt van. Aludtam, de láttam. Már régóta látom. Egész éjjel szemmel kísértem. Önt dicsfény övezte, és mindenféle mennyei alakok rajzották körül.
Madeleine a feszületre emelte tekintetét.
– Csakhogy – folytatta a leány –, mondja meg hát, hol van Cosette? Miért nem tették ide az ágyamra, hogy itt legyen, mire felébredek?
Madeleine úr gépiesen olyasvalamit felelt, amire később sohasem tudott visszaemlékezni.
Szerencsére az orvos, akiért üzentek, megérkezett. Segítségére jött Madeleine úrnak.
– Gyermekem – szólalt meg az orvos –, csillapodjék. A gyermeke itt van.
Fantine szeme megragyogott és fénnyel árasztotta el az egész arcát olyan arckifejezéssel kulcsolta össze kezét, amelyben benne volt mindaz a szelídség és egyúttal mindaz a szenvedély, ami csak az imában lehet.
– Ó! – kiáltott fel – hozzák ide!
Megindító anyai csalódás! Cosette még mindig olyan kisgyermek volt az ő képzeletében, akit hordozni kellett.
– Még nem – tiltakozott az orvos –, most még nem. Még van egy kis láza. Gyermekének a látása felizgatja és megárt. Előbb meg kell gyógyulnia.
Szenvedélyesen a szavába vágott.
– De én meggyógyultam már! Én mondom, hogy meggyógyultam! Nagy szamár ez az orvos! No hát! Látni akarom a gyermekemet látni akarom!
– Látja – pirongatta az orvos –, hogyan felizgatja magát. Mindaddig, míg ilyen állapotban lesz, nem engedem meg, hogy megkapja a gyermekét. Nem elég csak látni a gyermeket, élni is kell érte. Ha majd okosan viselkedik, magam hozom ide.
A szegény anya lecsüggesztette a fejét.
– Doktor úr, bocsánatot kérek, igazán szívből bocsánatot kérek. Valamikor nem beszéltem volna úgy, ahogy az előbb beszéltem; annyi szerencsétlenség ért, hogy néha nem is tudom, mit beszélek. Én megértem, ön fél az izgalomtól, várni fogok, ameddig akarja, de esküszöm, hogy nem ártott volna meg, ha megláttam volna a kislányomat. Úgyis látom, tegnap este óta le nem veszem róla a szememet. Tudja? Ha most idehoznák, csendesen beszélgetni kezdenék vele. Ez volna az egész. Hát nem nagyon természetes-e, hogy szeretném látni a gyermekemet, akiért külön elmentek Montfermeilbe, hogy idehozzák nekem? Én nem haragszom. Jól tudom, hogy boldog leszek. Egész éjjel fehér valamiket láttam és valakiket, akik rám mosolyogtak. Amikor a doktor úr akarja, idehozza majd Cosette-emet. Már nincs lázam, hiszen meggyógyultam; világosan érzem, hogy nincs semmi bajom; de úgy teszek, mintha beteg volnék, és meg se moccanok, hogy örömöt szerezzek a kedves nővéreknek. Ha látni fogják, milyen nyugodtan viselkedem, azt mondják majd: oda kell adni neki a gyermekét.
Madeleine úr leült az ágy mellett, egy székre. Fantine odafordult felé: szemlátomást erőlködött, hogy nyugodtnak és "igazán okosnak" lássék, mint ő maga mondta a betegségnek abban az elernyedésében, amely úgy hasonlít a gyermekességhez, csak azért, hogy ha látják, milyen nyugodt, ne akadékoskodjanak és hozzák oda neki Cosette-et. Mindazonáltal, bármennyire fékezte is magát, nem állhatta meg, hogy ezer meg ezer kérdést ne intézzen Madeleine úrhoz.
– Jól utazott, polgármester úr? Ó! Milyen jó is ön, hogy elment érte! Csak mondja meg, milyen. Jól bírta az utat? Jaj! Nem fog megismerni! Szegény kicsikém, annyi idő alatt elfelejtett! A gyermeknek nincs még emlékezőtehetsége. Olyan, mint a madár. Ma lát valamit és holnap másvalamit, és többé egyikre sem gondol. Volt-e legalább tiszta fehérneműje? Ezek a Thénardier-ék tisztán tartották-e? Hogyan táplálták? Ó! Mennyit szenvedtem, ha tudnák! Mikor fölvetettem magamban ezeket a kérdéseket nyomorúságom idején! Most elmúlt. Olyan jó kedvem van. Ó! Mennyire szeretném látni. Polgármester úr szépnek tartja? Ugye, hogy szép a kislányom? Ugyancsak fázhattak abban a gyorskocsiban! Hát csakugyan nem lehetne idehozni egyetlen kis pillanatra sem? Aztán megint rögtön elvinnék. Mondja! Csak öntől függ, ha ön akarná!
Madeleine úr megfogta a kezét:
– Cosette szép – felelte. – Cosette jól van, hamarosan meglátja, de nyugodjék meg. Nagyon is élénken beszél és aztán a karját is kidugja az ágyból és ettől majd köhögni fog.
Csakugyan, Fantine-nak majdnem minden szavát köhögésrohamok szakították meg.
Fantine nem zúgolódott, félt, hogy nagyon is szenvedélyes panaszkodásaival eljátszotta azt a bizalmat, amelyet fel akart ébreszteni, és közömbös dolgokról kezdett beszélni.
– Montfermeil nagyon szép, ugye? Nyáron kirándulók járnak oda. Ezeknek a Thénardier-éknak jól megy dolguk? Nem valami sok ember fordul meg náluk. Az a fogadó afféle lebuj.
Madeleine úr még mindig fogta a kezét és szorongón nézett a lányra; nyilván azért jött, hogy elmondjon neki bizonyos dolgokat, amelyektől azonban most gondolatban visszatorpant. Az orvos a látogatása után eltávozott. Csak Simplicia nővér maradt velük.
Azonban ebben a csöndben Fantine egyszerre csak felkiáltott:
– Hallom a hangját! Istenem! Hallom a hangját!
Kinyújtotta karját, hogy maradjanak csendben körülötte, visszafojtotta lélegzetét és révülten hallgatódzott.
Valami kisgyermek játszott az udvaron; a kapusnénak vagy valamelyik munkásasszonynak a gyermeke. Egyike volt ez azoknak a véletleneknek, amelyek mindig előfordulnak, s amelyek mintha hozzátartoznának a gyászos események titokzatos játékához. A gyermek kislány volt, jött, ment, szaladgált, hogy fölmelegedjék, hangosan kacagott és dalolt. Ó, jaj! Mibe nem vegyülnek bele a gyermekek játékai! Ennek a kislánynak a dalát hallotta Fantine.
– Ó! – kezdte újra – ez az én Cosette-em! Megismerem a hangját!
A gyermek elment, úgy, amint jött, hangja elhalt. Fantine még egy darabig hallgatódzott, aztán elborult az arca, és Madeleine úr hallotta, amint halkan így szólt:
– Milyen gonosz ember ez az orvos, hogy nem engedi meglátnom a kislányomat! Még a képe is rossz ennek az embernek!
De mégis újra felülkerekedett sok-sok vidám gondolata. Tovább beszélt magában, fejét a párnán nyugtatta:
– Milyen boldogok leszünk! Először is lesz kis kertünk! Madeleine úr megígérte. Kislányom a kertben játszik majd. Most már bizonyosan ismeri a betűket. Én majd silabizálgatok vele. Lepkék után futkos majd a fűben. Én meg nézem. És aztán majd első áldozásra megy. Ejnye! Mikor is megy első áldozásra?
Számolgatni kezdett az ujjain.
– …Egy, kettő, három, négy… hétéves. Öt év múlva. Fehér fátyla lesz, áttört harisnyája, olyan lesz, mint egy kis hölgy. Ó, kedves, jó nővér, nem is hiszi, milyen bolond vagyok, tessék, a lányom első áldozásán jár az eszem!
Felkacagott.
Madeleine úr elengedte Fantine kezét. Úgy hallgatta ezeket a szavakat, mint ahogy a síró szelet hallgatja az ember, földre sütött szemmel, határtalan szemlélődésbe merült lélekkel. Egyszerre csak a lány elhallgatott, amire a férfi gépiesen felkapta a fejét. Fantine iszonyatos volt.
Már nem beszélt, már nem is lélegzett; félig fölemelkedett ültében, sovány válla kibukkant ingéből, arca, amely egy pillanattal előbbi még sugárzott, most sápadt volt, és rémülettel kerekre tágult szemét mintha a szoba végében valami borzalmas látványra függesztette volna.
– Istenem! – kiáltott fel Madeleine úr. – Mi baja, Fantine?
A lány nem felelt, nem vette le a szemét arról a valamiről, amit nézett. Egyik kezével megérintette Madeleine úr karját, és a másikkal intett neki, hogy nézzen hátra.
Madeleine úr megfordult és meglátta Javert-t.

III

Javert elégedett

Elmondjuk, mi történt.
Éjfél után fél egyet ütött az óra, mikor Madeleine úr távozott az arrasi esküdtszéki teremből. Éppen jókor ért vissza a fogadóba, hogy visszautazzék a postakocsival, amelyen helyet bérelt, mint emlegetünk rá. Valamivel hajnali hat óra előtt megérkezett Montreuil-sur-Merbe, az első gondja az volt, hogy postára adja a Laffitte úrnak szóló levelet, aztán elment a betegszobába, meglátogatni Fantine-t.
Közben, alig távozott az esküdtszéki tárgyalóteremből, az államügyész, amint első megdöbbenéséből magához tért, felszólalt, hogy bejezze sajnálkozását Montreuil-sur-Mer tiszteletre méltó polgármesterének őrült cselekedetén, és kijelentse, hogy meggyőződését ez a furcsa eset, amelyre majd később világosság fog derülni, semmiben sem módosította, és hogy kérje addig is ennek a Champmathieu-nek elítéltetését, aki nyilván az igazi Jean Valjean. Az államügyész makacssága szemlátomást ellentmondásban volt mindenkinek, a közönségnek, a bíróságnak és az esküdtszéknek a meggyőződésével. A védőnek gyerekjáték volt megcáfolni ezt a felszólalást és megállapítani, hogy Madeleine úr, vagyis az igazi Jean Valjean leleplezései következtében az egész ügy fenekestül felfordult, és hogy az esküdtszék előtt immár ártatlan ember áll. Az ügyvéd ezzel kapcsolatban néhány, sajnos nem egészen új megjegyzést tett bizonyos bírói tévedésekre stb., stb., az elnök összefoglalásában csatlakozott a védőhöz, és az esküdtszék néhány perc alatt fölmentette Champmathieu-t.
Csakhogy az államügyésznek Jean Valjean kellett, és minthogy Champmathieu kisiklott a kezéből, Madeleine-re fanyalodott.
Közvetlenül azután, hogy Champmathieu-t szabadlábra helyezték, az államügyész visszavonult az elnökkel. Tanácskoztak "a Montreuil-sur-Mer-i polgármester úr elfogatásának szükségszerűségéről". Ez a cifra kifejezés az államügyész úrtól származik; elejétől végig sajátkezűleg írta a főállamügyészhez küldött jelentésének fogalmazványában. Az elnök az első izgalom múltával alig tett ellenvetést. Az igazságszolgáltatásnak okvetlenül szabad folyást kell engednie, meg aztán hogy mindent eláruljunk, ámbár az elnök jó és meglehetősen értelmes ember volt, egyúttal meggyőződéses és szinte tüzes royalista is és ezért nagyon megbotránkozott azon, hogy Montreuil-sur-Mer polgármestere, mikor a cannes-i partraszállásról beszélt, császárt mondott, nem pedig Buonapartét.*
Tehát kiadták az elfogatóparancsot. Az államügyész gyorsfutárral küldte Montreuil-sur-Merbe és végrehajtásával Javert rendőrfelügyelőt bízta meg.
Tudjuk, hogy Javert tanúvallomása után azonnal visszatért Montreuil-sur-Merbe.
Javert éppen akkor kelt fel, amikor a futár átadta neki az elfogatóparancsot és az elővezetési rendeletet.
Maga a futár is nagyon ügyes rendőrségi ember volt, néhány szóban közölte Javert-rel, hogy mi történt Arrasban. Az elfogatóparancs, amelyet az államügyész írt alá, így hangzott:
– Javert felügyelő tartóztassa le Madeleine urat, Montreuil-sur-Mer polgármesterét, akiben a mai tárgyaláson felismerték Jean Valjean kiszabadult fegyencet.
Az, aki nem ismerte volna Javert-t és látta volna abban a pillanatban, amikor belépett a kórház előszobájába, nem gyanított volna semmit abból, ami történt, és az arcát az elképzelhető legközömbösebbnek látta volna. Hideg volt, nyugodt, komoly, szürke haja rendesen le volt fésülve halántékára és megszokott lassúságával lépkedett fölfelé a lépcsőn. Az, aki alaposan ismerte és figyelmesen vizsgálta, megremegett volna. Bőrgallérjának a kapcsa nem hátul volt a tarkójánál, hanem a bal füle alatt. Ez szokatlan izgalmat árult el.
Javert tökéletes jellem volt, nem ismerte a megalkuvást sem a kötességteljesítésben, sem az egyenruhában; módszeresen bánt a bűnösökkel és szigorúan a ruhája gombjaival.
Annak, hogy rosszul igazította el gallérja kapcsát, okvetlenül volt az oka, hogy valami olyan izgalom dúlt benne, amit lelki fölindulásnak lehetne nevezni.
Egyszerűen jött, maga mellé vett egy káplárt és négy katonát a közeli őrszobából, a katonákat lent hagyta az udvaron és a kapusasszonnyal megmutattatta magának Fantine szobáját, amit az gyanútlanul meg is mutatott, mert szokva volt, hogy fegyveres emberek keresik a polgármester urat.
Javert, amint Fantine szobájához érkezett, lenyomta a kilincset, s olyan csendesen, mint valami betegápoló vagy titkosrendőr, benyitott és belépett. Helyesebben szólva, nem lépett be. Megállt a félig nyitott ajtóban, kalappal a fején, bal keze állig begombolt kabátjában. A hóna alatt látszott háta mögé rejtett hatalmas botjának ólomgombja.
Így állt már vagy egy perce, és még mindig nem vették észre jelenlétét. Egyszerre csak Fantine felnézett, meglátta és intett Madeleine úrnak, hogy nézzen hátra.
Abban a pillanatban, amikor Madeleine úr tekintete találkozott Javert tekintetével, Javert nem mozdult, nem közeledett, félelmetes volt. Semmiféle emberi érzés soha nem válhat olyan félelmetessé, mint az öröm.
Egy démonnak az arca volt ez, amely megtalálta az elkárhozott lelket
Abban a bizonyosságában, hogy végre elcsípte Jean Valjeant, kiült az arcára egész lelke. Felkavart iszapja a felszínre került. A szégyenkezés, hogy kissé nyomot vesztett és néhány percig tévedésben volt Champmathieu felől, felszívódott abban a büszkeségben, hogy mindjárt először ilyen pompásan megsejtette, és hogy milyen sokáig helyes volt az ösztöne. Javert elégedettsége kisugárzott fölényes magatartásából. Ezen a keskeny homlokon a diadal csúfsága virágzott ki. A borzalom kibontakozása volt ez, mert ez is elégedettséget varázsolhat az arcra.
Javert ebben a pillanatban a mennyekben volt. Nem tudott pontosan számot adni magának felőle, de nélkülözhetetlenségének és sikerének valami homályos megérzésével ő, Javert személyesítette meg az igazságszolgáltatást, a fényességet és az igazságot abban a mennyei munkájukban, mikor a bűnt kiirtják. Mögötte és körülötte véghetetlen mélységben ott volt a hatóság, az ész, az ítélet, a törvényes lelkiismeret, az államhatalom megtorlása, valamennyi csillag; ő védelmezte a rendet, ő pattantotta ki a törvény villámait, ő állt bosszút a társadalomért; ő adott segítőkezet a tiszta igazságnak; most dicsőségben magasodott fel; győzelmében volt a kihívásnak és a küzdelemnek valami nyoma; állva, büszkén, ragyogón árasztotta a kék azúrban egy vad arkangyal emberfeletti vadállatiságát; hivatalos ténykedésének félelmes komorsága halványan felvillantotta összeszorult öklében a társadalom kardját; boldogan és felháborodottan taposta sarka alá a bűnt, a hibát, a lázadást, a züllöttséget, a poklot; sugárzott, irtott, mosolygott, és volt valami tagadhatatlan fenség ebben a szörnyű Szent Mihályban.
Bármily félelmetes volt Javert, nem volt benne semmi aljasság.
A tisztesség, az őszinteség, a tisztaság, a meggyőződés, a kötelességérzet mind olyan dolog, amelyek ha tévútra kerülnek, iszonyatossá; válhatnak, de még iszonyatosságukban is nagyszerűek maradnak; fenségük, amely él az emberi lélekben, tovább él a borzalomban. Ezek azok az erények, amelyeknek csak egy bűnük van: a tévedés. Egy fanatikus ember könyörtelenül becsületes örömében – még akkor is, mikor kegyetlenkedik –, megmarad valami gyászosan tiszteletreméltó ragyogás. Javert, anélkül, hogy sejtette volna, rettenetes boldogságában sajnálatra méltó volt, mint minden tudatlan ember, aki diadalmaskodik. Nem volt bántóbb és borzalmasabb valami, mint ez az arc, amelyről lerítt az a valami, amit el lehetne nevezni a jó rosszaságának.

IV

A hatóság gyakorolja jogait

Fantine nem látta Javert-t ama nap óta, amikor a polgármester úr kiragadta őt ennek az embernek a kezéből. Beteg agya nem tudott számot adni semmiről, de afelől bizonyos volt, hogy most érte jött. Nem bírta elviselni ezt a borzasztó arcot, úgy érezte, hogy mindjárt meghal, kezébe temette arcát és kétségbeesetten sikoltott fel:
– Madeleine úr, mentsen meg!
Jean Valjean – ezentúl mi sem nevezzük már őt másképpen – fölkelt. Legszelídebb és legnyugodtabb hangján szólt oda Fantine-nak:
– Csillapodjék. Nem magáért jön.
Aztán Javert-hez fordult és ezt mondta:
– Tudom, mit akar.
Javert így felelt:
– Hát akkor gyerünk!
Abban a hanglejtésben, amely ezt a néhány szót kísérte, volt valami megnevezhetetlen vadság és őrjöngés. Javert nem így mondta: Hát akkor gyerünk! Hanem így: Hákorgyeünk! Nincs helyesírás, amely utánozni tudná azt a hangsúlyt, amellyel ezt kimondta; nem emberi szó volt ez már, üvöltés volt.
Nem követte rendes szokását; nem magyarázkodott; nem mutatta fel még az elővezetési parancsot sem. Az ő szemében Jean Valjean valami titokzatos és utolérhetetlen ellenfél volt, sötét harcos, akit már öt éve szorongat és nem bír leteperni. Ez a letartóztatás nem a kezdet volt, hanem vég. Csak ennyit mondott: – Hát akkor gyerünk!
Amikor ezt kimondta, egy lépést sem tett; odacsapott Jean Valjeanra tekintetével, amelyet úgy dobott ki, mint valami csáklyát, és amellyel durván magához szokta rántani a nyomorultakat.
Fantine érezte, hogy ez volt az a tekintet, amely két hónappal előbb egészen a csontja velejéig hatolt.
Javert üvöltésére Fantine megint kinyitotta a szemét. De hiszen itt a polgármester úr. Mi oka van félni?
Javert előrejött a szoba közepéig és elordította magát:
– No hát! Jössz végre?
A szerencsétlen leány körülnézett. Senki sem volt ott, csak az apáca és a polgármester úr. Kinek szólhat ez az utálatos tegezés? Csak neki, magának. Megborzongott.
Ekkor valami olyan elképzelhetetlen dolgot látott, olyan elképzelhetetlen dolgot, hogy ahhoz fogható még lázának legfeketébb önkívületében sem bukkant fel soha.
Látta, hogy Javert, a rendőrkém, galléron ragadja a polgármester urat; látta, hogy a polgármester úr lehorgasztja a fejét. Úgy érezte, összedől a világ.
Javert csakugyan galléron ragadta Jean Valjeant.
– Polgármester úr! – kiáltott Fantine.
Javert felkacagott, oly borzalmasan kacagott, hogy kivillant valamennyi foga.
– Nincs itt már semmiféle polgármester úr!
Jean Valjean meg sem próbálta elhárítani azt a kezet, amely a kabátja gallérját fogta. Így szólt:
– Javert…
Javert a szavába vágott:
– Úgy mondod nekem, hogy felügyelő úr!
– Uram – folytatta Jean Valjean –, szeretnék négyszemközt beszélni önnel néhány szót.
– Csak hangosan! Beszélj csak hangosan! – felelt rá Javert. – Velem egészen hangosan szokás beszélni!
Jean Valjean halkította a hangját és folytatta:
– Kérni akarom önt valamire…
– Mondtam már, hogy beszélj hangosan.
– De ezt csak önnek szabad hallania…
– Mit bánom én? Nem hallgatom meg!
Jean Valjean odafordult hozzá és hirtelen nagyon halkan ennyit mondott:
– Engedjen nekem három napot! Három napot, hogy elhozzam ennek a szerencsétlen nőnek a gyermekét! Minden költséget megfizetek. El is kísérhet, ha akar.
Te tréfálsz! – harsant rá Javert. – No hát! Azt hittem, van magadhoz való eszed! Három napot kérsz tőlem, hogy elillanj! Azt mondod, azért, hogy elhozd ennek a lánynak a gyerekét! Haha! Ez pompás! Hát ez pompás!
Fantine végigremegett.
– A gyermekemet! – sikoltott fel. – Hogy elhozza a gyermekemet! Hát nincs itt! Kedves nővér, mondja meg, hol van Cosette? A gyermekemet akarom! Madeleine úr! Polgármester úr!
Javert dobbantott a lábával.
– Itt van ni, most a másik! Fogd be a szádat, te ringyó! Rongy egy város, ahol gályarab a polgármester, és ahol az utcalányokat úgy ápolják, mint a grófnőket! Hohó! Hanem majd másképp lesz; itt az ideje!
Mereven Fantine szemébe nézett, újra megmarkolta Jean Valjean nyakkendőjét, ingét, gallérját és hozzátette:
– Mondtam már, hogy nincs Madeleine úr, és nincs polgármester úr. Van egy tolvaj, egy rabló, egy fegyenc, akinek Jean Valjean a neve! Ez az, akit itt a markomban tartok! Hát ez van!
Fantine hirtelen felugrott, megmerevített karjára és két kezére támaszkodott, csak nézte Jean Valjeant, nézte az apácát, szóra nyitotta a száját, torka mélyéből valami hörgés tört fel, fogai vacogtak, kétségbeesetten tárta ki karját, görcsösen kinyitotta öklét, és keresgélt maga körül, mint a vízbefúló, aztán hirtelen visszahullott a párnájára. Feje nekivágódott az ágyállvány végének, és lehullott a mellére, szája tátva maradt, szeme tágra nyílt és megüvegesedett.
Meghalt.
Jean Valjean rátette a kezét Javert kezére, mellyel fogta, és úgy kinyitotta, mint valami gyerekkezet, aztán így szólt Javert-hez:
– Maga ölte meg ezt a nőt.
– Végezzünk! – kiáltott rá Javert dühösen. – Nem azért vagyok itt, hogy vitatkozzam. Hagyjuk ezt máskorra. Az őrség odalent van. Menjünk rögtön, vagy megvasaltatlak!
Volt a szoba egyik sarkában meglehetősen rozoga állapotban egy öreg vaságy, amelyet a nővérek tábori ágyul használtak, ha virrasztottak. Jean Valjean odament ehhez az ágyhoz, egy szempillantás alatt letépte a már meglehetősen meglazult keresztvasat, ami gyerekjáték volt a magafajta izmos embernek, öklébe kapta a hatalmas rudat és ránézett Javert-re. Javert az ajtó felé hátrált.
Jean Valjean a vasrúddal a kezében lassan odament Fantine ágyához. Mikor odaért, megfordult és alig hallható hangon mondta Javert-nek:
– Nem ajánlom, hogy most zavarjon.
Annyi bizonyos, hogy Javert reszketett.
Arra gondolt, hogy lemegy és felhívja az őrséget, de Jean Valjean felhasználhatja ezt a percet arra, hogy megszökjék. Tehát maradt, megfogta a botja vékonyabb végét, odatámasztotta az ajtófélfához és nem vette le a tekintetét Jean Valjeanról.
Jean Valjean rákönyökölt az ágyállvány fejének a gombjára, fejét tenyerébe hajtotta és csak nézte-nézte a mozdulatlan és elnyúlt Fantine-t. Így maradt elmerülten, némán és nyilván nem gondolt már ennek az életnek semmiféle dolgára. Arcán és tartásán már csupán valami kimondhatatlan szánalom tükröződött, semmi más. Néhány percnyi merengés után Fantine fölé hajolt és halkan beszélt hozzá.
Mit mondott neki? Mit mondhatott ez a kivetett ember ennek a halott nőnek? Mik voltak a szavai? Senki a világon nem hallotta. Vajon hallotta-e a halott leány? Vannak megindító illúziók, amelyek talán fenséges valóságok. Annyi egészen bizonyos, hogy Simplicia nővér, egyetlen tanúja az itt lefolyt jelenetnek, gyakran mesélgette, hogy abban a pillanatban, mikor Jean Valjean Fantine fülébe suttogott, ő világosan látta, hogy valami kimondhatatlan mosoly bukkan fel ezeken a sápadt ajkakon és ezekben az üveges szemekben, amelyekben már a sír döbbenete ült.
Jean Valjean két kezébe fogta Fantine fejét és elhelyezte a párnán, mint ahogy egy anya tette volna gyermekével, megkötötte inge zsinórját és haját a főkötője alá simította. Azután lezárta a szemét.
Úgy rémlett, hogy Fantine arca ebben a pillanatban különösen megragyog.
A halál belépés a tündöklő fényességbe.
Fantine keze lecsüngött az ágyról. Jean Valjean letérdelt e kéz előtt, gyöngéden fölemelte és megcsókolta.
Aztán felállt, Javert-hez fordult és odaszólt neki:
– Most rendelkezésére állok.

V

Méltó sírgödör

Javert a városi fogházban helyezte el Jean Valjeant.
Madeleine úr letartóztatása Montreuil-sur-Merben nagy feltűnést, helyesebben szólván, rendkívüli riadalmat keltett. Sajnáljuk, de nem hallgathatjuk el, hogy erre az egyetlen szóra: "gályarab", úgyszólván mindenki elhagyta. Két óra sem telt belé, s elfeledték mindazt a jót, amit tett, és ő már nem volt egyéb, csak "gályarab". Igaz, hogy még nem ismerték az arrasi eset részleteit. A város minden részében egész nap ilyen beszélgetéseket lehetett hallani:
– Nem tudja? Kiszabadult fegyenc! – Kicsoda? – A polgármester. – Ugyan! Madeleine úr? – Igen. – Csakugyan? – Nem is Madeleine-nek hívták, valami csúnya neve van, Béjean, Bojean, Boujean. – Ó, Istenem! – Letartóztatták. – Letartóztatták! – A városi fogházban ül, addig is, míg elszállítják. – Hogy elszállítják? – Elszállítják! – Hova szállítják? – Esküdtszék elé kerül valami rablás miatt, amit valamikor régen követett el. – No hát! Én sejtettem. Ez az ember túlságosan jó volt, túlságosan tökéletes, túlságosan ájtatos. Nem fogadta el az érdemkeresztet, ahány kis sehonnaival csak találkozott, valamennyinek pénzt adott. Mindig gondoltam, hogy emögött valami csúnya dolog van.
Különösen a szalonokban volt sok híve ennek a felfogásnak.
Egy idős hölgy, a Drapeau Blanc* előfizetője, tette ezt a megjegyzést, amelynek szinte lehetetlen megmérni a mélységét:
– Nem sajnálom a dolgot. Ez majd észretéríti a buonapartistákat!
Így foszlott szét Montreuil-sur-Merben az a jelenés, amelynek Madeleine úr volt a neve. Az egész városban mindössze három vagy négy ember maradt hü az emlékéhez. Az öreg kapusasszony, egyetlen cselédje, köztük volt.
Ez a derék öregasszony aznap este ott üldögélt a fülkéjében, még egészen riadtan és szomorú merengésben. A gyár egész nap zárva volt, a nagy kapu be volt reteszelve, az utcán egy lélek sem járt. Az egész házban csak a két apáca, Perpetua nővér és Simplicia nővér volt, akik virrasztottak Fantine holtteste mellett.
Abban az idő tájban, amikor Madeleine úr haza szokott járni, a derék kapusasszony gépiesen fölkelt, elővette Madeleine úr szobájának kulcsát a fiókból és a gyertyatartót, amelyet minden este használt, mikor fölment a lakásába, aztán felakasztotta a kulcsot arra a szegre, ahonnan Madeleine úr rendszerint le szokta venni, és mellé tette a gyertyatartót, mintha várná a gazdáját. Aztán visszaült a székére és gondolataiba mélyedt. A szegény, jó öregasszony mindezt öntudatlanul cselekedte.
Csak több mint két óra múlva riadt fel merengéséből és felkiáltott:
– Nini! Jézusom! Hisz én a kulcsot a szegre akasztottam!
Ebben a pillanatban nyílt a kapusfülke ablaka, egy kéz nyúlt be a nyíláson, megfogta a kulcsot és a gyertyatartót és meggyújtotta a gyertyát az ott égő faggyúgyertyánál.
A kapusasszony föltekintett és tátva maradt a szája, sikoltása a torkán rekedt.
Ismerte ezt a kezet, ezt a kart, ezt a kabátujjat.
Madeleine úr volt.
Néhány másodpercig szóhoz sem tudott jutni döbbenetében, amint maga mondta később, mikor elmesélte ezt az esetet.
– Istenem, polgármester úr – szaladt ki belőle végre a szó –, én azt hittem, hogy ön ott van…
Megállt, a mondat vége nem illett volna az elejéhez. Jean Valjean neki még mindig a polgármester úr volt.
Jean Valjean befejezte a mondatot:
– A börtönben. Ott voltam. Kitörtem az egyik ablak vasrácsát, leugrottam a tetőről és most itt vagyok. Fölmegyek a szobámba, hívja ide Simplicia nővért. Bizonyosan ott van a szegény leány mellett.
Az öregasszony nagy sietve engedelmeskedett.
Még óvatosságra sem intette; tudta, hogy ez az asszony jobban megőrzi a titkot, mint akár ő maga.
Sohasem tudták meg, hogyan sikerült behatolnia az udvarba úgy, hogy a nagykaput nem nyittatta ki. Mindig hordott ugyan magánál álkulcsot, amely valami kis oldalajtót nyitott; csakhogy bizonyosan megmotozták és elvették tőle az álkulcsot. Erre a pontra nem, derült világosság.
Fölment a szobájába vezető lépcsőn. Amikor fölért, gyertyatartóját ott hagyta a lépcső legfelső fokán, nesztelenül kinyitotta az ajtaját, tapogatódzva becsukta az ablakot és a fatáblákat, aztán kiment a gyertyáért és visszatért a szobájába.
Az óvatosság hasznos volt; emlékszünk, hogy az ablakába odaláthattak az utcáról.
Egy pillantást vetett maga körül, az asztalra, a székére, az ágyára, amelyet három nap óta nem bontottak meg. Nyoma sem volt már a tegnapelőtt éjszakai rendetlenségnek. A kapusasszony "rendbe hozta a szobát". Csupán kiszedte a hamuból és rendesen az asztalra tette a bot két vasvégét és az ezüst pénzdarabot, amely megfeketedett a tűzben.
Elővett egy papírlapot és ráírta: Itt van a vasalt botom két vége, és az az ezüst pénzdarab, amelyet Kicsi Gervais-től elraboltam, és amelyről az esküdtszék előtt is említést tettem, és erre a papírlapra ráhelyezte a pénzdarabot és a két vasdarabot, úgyhogy ha valaki a szobába lép, mindjárt ez ötlik a szemébe. Egyik szekrényből ócska inget vett ki, széttépte. Ezekbe a vászondarabokba becsomagolta a két ezüst gyertyatartót. Különben nem sietett, nem volt izgatott, és miközben a püspök gyertyatartóit csomagolta, egy darab fekete kenyérből harapdált. Valószínű, hogy a rabkenyér volt, amelyet magával hozott, mikor kiszökött.
Ezt azokból a kenyérmorzsákból állapították meg, amelyeket a szoba padlóján találtak, mikor később a bíróság házkutatást tartott.
Két halk koppanás hallatszott az ajtón.
– Szabad! – mondta.
Simplicia nővér volt.
Sápadt volt, szeme kivörösödött, a gyertya csak úgy remegett a kezében. A sors csapásainak gyakran az a sajátságuk, hogy – bármily tökéletesek, vagy bármily hűvösek vagyunk is – napfényre hozzák a bensőnkből emberi természetünket, és kényszerítik, hogy felbukkanjon. Ennek a napnak az izgalmaiban az apáca nővé lett. Sírt és reszketett.
Jean Valjean éppen néhány sort írt egy papirosra, amelyet odanyújtott az apácának ezekkel a szavakkal:
– Kedves nővér, ezt majd adja át a plébános úrnak.
A papiros nem volt összehajtogatva. Az apáca rápillantott.
– Elolvashatja – mondta a férfi.
Az apáca olvasta: "Kérem a plébános urat, vegye magához ezt az összeget, amit itt hagyok. Szíveskedjék ebből kifizetni perköltségeimet és annak a nőnek a temetését, aki ma meghalt. A többi a szegényeké."
A nővér szólni akart, de alig tudott néhány tagolatlan hangot dadogni. Végre nagy nehezen ennyit mondott:
– Polgármester úr, nem akarja még egyszer utoljára látni a szegény szerencsétlent?
– Nem – felelte –, üldöznek, még talán a szobájában tartóztatnának le, és ez zavarná őt.
Alig fejezte be, nagy zaj hangzott a lépcsőn. Zűrzavaros lépések közeledését hallották és az öreg kapusasszonyt, aki leghangosabb és legélesebb hangján mondta:
– Kedves uram, esküszöm a Jóistenre, hogy ide egész nap és egész este senki be nem tette a lábát, én meg egy tapodtat sem mozdultam a fülkémből!
Egy férfi felelt rá:
– De hiszen abban a szobában világosság van.
Megismerték Javert hangját.
A szobának olyan volt a fekvése, hogy ha az ajtó kinyílt, eltakarta a jobb oldalfal sarkát. Jean Valjean elfújta a gyertyáját és bebújt ebbe a sarokba.
Simplicia nővér térdre hullt az asztalnál.
Az ajtó kinyílt.
Javert belépett.
Néhány férfinak a suttogása és a kapusasszony tiltakozó szavai hangzottak be a folyosóról.
Az apáca nem nézett fel. Imádkozott.
A gyertya a kandallón állt és alig adott világosságot.
Javert észrevette a nővért és hökkenten állt meg.
Emlékszünk, hogy Javert fő tulajdonsága, jellemző sajátsága, éltető eleme a minden hatóság iránti tisztelet volt. Keménykötésű ember volt és nem tűrt sem ellenvetést, sem korlátozást. Az ő szemében természetesen az egyházi tekintély volt a legelső valamennyi közt. Vallásos, külsőségekre néző és kifogástalan volt ezen a ponton, mint minden más tekintetben. Az ő szemében egy pap olyan lélek, amely nem téved, egy apáca olyan teremtmény, amely nem vetkezik. Olyan lelkek voltak ezek, akik el vannak falazva ettől a világtól egyetlenegy ajtóval, amely soha máskor nem nyílik ki, csak ha az igazság lép ki rajta.
Mikor a nővért észrevette, első mozdulata az volt, hogy vissza akart húzódni.
Azonban másik kötelessége is volt, amely rásúlyosodott és amely parancsolón hajtotta az ellenkező irányba. Második mozdulata az volt, hogy megállt és legalább egy kérdést megkockáztatott.
Simplicia nővér volt az, aki nem hazudott soha életében. Javert tudta ezt és különösen tisztelte érte.
– Kedves nővér – szólította meg –, egyedül van ebben a szobában?
Szörnyű pillanat következett, amely alatt a szegény kapusasszony azt hitte, hogy elájul.
A nővér föltekintett és így felelt:
– Egyedül.
– Akkor – folytatta Javert – bocsásson meg, ha alkalmatlankodom, de ez kötelességem, nem látott ma este valakit, egy embert? Megszökött, keressük: azt a bizonyos Jean Valjeant nem látta?
A nővér így felelt: – Nem.
Hazudott. Kétszer hazudott, egyfolytában, egymás után, habozás nélkül, hirtelen, mint ahogy az ember feláldozza magát.
– Bocsánat – mondta Javert, mély tisztelettel elköszönt, és kiment.
Ó, szent leány! Már hosszú évek óta nem jársz itt e földön, visszamentél szűz nővéreid és angyaltestvéreid fényességébe; ó, róják fel ezt a hazugságot érdemed gyanánt a paradicsomban!
A nővér állítása Javert szemében valami oly döntő dolog volt, még azt a furcsaságot sem vette észre, hogy az asztalon ott füstölt a gyertya, amelyet épp akkor fújtak el.
Egy órával később egy ember ment a fák között a ködön át és sebesen távolodott Montreuil-sur-Mertől Párizs irányába. Ez az ember Jean Valjean volt. Kiderült, két vagy három fuvaros vallomásából, akik találkoztak vele, hogy valami batyut vitt és zubbony volt rajta. Hol vette ezt a zubbonyt? Sohasem derült ki. Azonban néhány nappal azelőtt a gyár kórházában egy öreg munkás halt meg, aki után nem maradt egyéb, csak a zubbonya. Talán ez volt az.
Még egy utolsó szót Fantine-ról.
Valamennyiünknek közös anyánk a föld. Fantine-t visszaadták ennek az anyának.
A plébános úgy gondolta, hogy helyesen cselekszik, és talán helyesen is cselekedett, ha abból a pénzből, amit Jean Valjean hagyott, minél többet juttat a szegényeknek. Elvégre is kikről volt szó? Egy fegyencről és egy utcalányról. Ezért egyszerű temetést rendezett Fantine-nak és az okvetlenül szükségesre szorította, aminek ez a neve: közös sír.
Fantine-t tehát eltemették a temetőnek abban az ingyen szögletében, amely mindenkié és senkié, ahol nyomuk vész a szegényeknek.
Szerencsére, az Isten tudja, hogy hol találja meg a lelküket. Lefektették Fantine-t a sötétségbe, a többi csontváz közé; az ő hamvai is egybevegyültek a többiekével. Bedobták a közös sírba. A sírja olyan volt, mint az ágya.

MÁSODIK RÉSZ

COSETTE

ELSŐ KÖNYV

WATERLOO

I

Mit lát az ember Nivelles-ből jövet

A múlt évben (1861),* ragyogó májusi reggelen, egy utas, éppen az, aki ezt a történetet elbeszéli, Nivelles-ből jövet La Hulpe felé igyekezett. Gyalogszerrel. Két sor fa között a széles, kövezett országúton haladt, amely áthullámzott az egymás után következő dombokon, amelyek az utat magasba lendítik és mélybe hajlítják, és olyanok, mint óriási hullámok. Elhaladt Lillois és Bois-Seigneur-Isaac mellett. Nyugatra észrevette Braine-l'Alleud palatetős tornyát, amely felfordított vázához hasonlít. Éppen most hagyott maga mögött valami magaslaton egy erdőt és a keresztút sarkán valami szúrágta akasztófa formát, amelyre ez volt felírva: Régi 4. sz. sorompó, aztán egy kocsmát, amelynek homlokzatán ez a felírás ékeskedett: A négy világtájhoz. Échabeau, különleges kávémérés.
Nyolcad mérföldnyire ezen a kocsmán túl egy kis völgy mélyébe érkezett, ahol víz folydogált a boltív alatt, mely fölött az út húzódott. A ritkás, de élénkzöld facsoportok, amelyek az út egyik oldalán belepik a völgyet, a másikon megritkulnak a mezők felé és bájosan és szinte rendetlenül húzódnak Braine-l'Alleud irányában.
Jobbra, az út szélén fogadó van, négykerekű kocsi a kapuja előtt, nagy csomó komlókaró, eke, egy csoport száraz bokor az élősövény mellett, négyszögletes gödörben füstölgő mész, szalmafalú öreg fészer hosszú falán létra. Fiatal lány gyomlál a mezőn, amelyen valószínűleg valamelyik búcsú vásári látványosságának nagy sárga hirdetése lobog a szélben. A fogadó sarkán, egy pocsolya mellett, amelyben egész sereg kacsa úszkál, sáros gyalogösvény vezet a bokrok közé. Az utas rátér erre az ösvényre.
Száz lépéssel tovább – miután elhaladt egy tizenötödik századbeli fal mellett, amelyen egymásnak ferdülő téglákból hegyes oromzat csúcsosodott, boltozatos nagy kőkapu előtt állott meg, amelyen derékszögű oromzat nyugodott, XIV. Lajos-kori komoly stílusban, rajta kétoldalt két kerek, lapos dombormű. Szigorú homlokzat tetézte a kaput: egy merőleges homlokfal majdnem a kapuig ért és oldalvást derékszögben durván összesarkallott vele. A kapu előtt, a mezőn három borona hevert, amelyeken át egymás hegyén-hátán törtek át a május virágai. A kapu zárva volt. Kétszárnyú rozoga ajtó zárta, amelyeken öreg rozsdás kalapács díszlett.
A nap tündöklött; az ágak abban a finom májusi remegésben rezzentek meg, amely mintha inkább a fészkektől, mint a széltől eredne. Egy szorgalmas, nyilván szerelmes kis madár eszeveszetten trillázott egy hatalmas fán.
Az utas lehajolt és a kapu lábazatának bal oldali kövében valami nagyon bő, kör alakú nyílást vizsgálgatott, amely olyan volt, mint valami homorú félgömb. Ebben a pillanatban kinyíltak az ajtószárnyak, és egy parasztasszony lépett ki.
Megpillantotta az utast és észrevette, hogy mit nézeget.
– Francia golyó vágta ezt – szólt oda.
És hozzátette:
– Azt, amit ott lát fönt a kapun egy szög mellett, azt egy nagy kartács vágta. A kartács nem ütötte át a fát.
– Mi a neve ennek a helynek? – kérdezte az utas.
– Hougomont – mondta a parasztasszony.
Az utas fölegyenesedett. Néhány lépést tett és elnézett az élősövény fölött. A látóhatáron, a fákon át dombot látott és ezen a dombon olyasvalamit, ami távolról oroszlánhoz hasonlított.
A waterlooi csatatéren volt.

II

Hougomont

Hougomont, gyászos egy hely volt ez, a nehézségek kezdete, az első ellenállás, amellyel Waterloonál találkozott Európának az a nagy favágója, akinek Napóleon volt a neve; az első görcs a fejszecsapás alatt.
Valamikor kastély volt, most már csak major. Hougomont a történelem kutatója szerint Hugomons*. Ezt a lovagi kastélyt Hugo, Somerel ura építtette, ugyanaz, aki a hatodik káptalani javadalmat adományozta a villers-i apátságnak.
Az utas betolta az ajtót, könyökével súrolt a boltív alatt egy öreg hintót, és belépett az udvarba.
Az első dolog, ami meglepte ezen a kastélyudvaron, egy tizenhatodik századbeli kapu volt, olyan, mintha árkád lett volna: körülötte minden romba dőlt. Valaminek a monumentális hatása gyakran épp abból származik, hogy már romba dőlt. Az árkád mellett egy falban másik kapu nyílik, IV. Henrik korabeli zárókővel, mögötte gyümölcsöskert fái látszanak. E kapu mellett trágyagödör, kapák és lapátok, néhány taliga, régi kút a vízfogójával és a vaskerekével együtt, ficánkoló csikó, felfuvalkodott pulyka, kápolna, amely fölé kis torony magasodik, a kápolna falához sövény gyanánt laposan odasimuló virágzó körtefa, íme ennek az elfoglalása volt Napóleon álma. Ha el tudta volna foglalni a földnek ezt a csücskét, talán az egész világot meghódította volna. Most tyúkok kapargálnak csőrükkel a homokban. Valami morgást hall az ember; nagy kutya, a fogait vicsorítja és helyettesíti az angolokat.
Az angolok itt csodálatosak voltak. Cooke gárdistáinak négy százada hét óra hosszat állta egy egész hadsereg elkeseredett támadását.
Hougomont, ha a térképen léptékes tervrajzban nézi meg az ember, épületeivel és bekerített helyeivel együtt, szabálytalan négyszöget mutat, amelynek az egyik sarka le van vágva. Ezen a sarkon van a déli kapu, amelyet a közvetlen közelében levő fal védelmez. Hougomontnak két kapuja van: a déli kapu, vagyis a kastély kapuja, és az északi kapu, vagyis a major kapuja. Napóleon az öccsét, Jerôme-ot* küldte Hougomont ellen; a Guilleminot-, Foy- és Bachelu-hadosztályok megtorpantak előtte; majdnem az egész Reille-hadtestet harcba vetették ellene, de kudarcot vallott; Kellermann* ágyúgolyói csütörtököt mondtak ezen a heroikus falszögleten. A Bauduin-dandár is gyenge volt ahhoz, hogy északról bevegye Hougomont-t, és a Soye-dandár csak épp hogy rést vágott rajta délről, de nem tudta elfoglalni.
A major épületei az udvart délről szegélyezik. Az északi kapunak egy darabja, amelyet a franciák összetörtek, ott van felakasztva a falon. Négy szál deszka ez, két gerendára fölszegezve, és világosan látni rajtuk a támadás ütötte sérüléseket.
Az északi kapu, amelyet bezúztak a franciák és később bedeszkáztak, hogy pótolják a falra akasztott deszkalapokat, az udvarra nyílik; négyszög alakban van belevágva egy alul kő-, felül téglafalba, amely észak felől zárja az udvart. Egyszerű kocsikapu ez, amilyen minden majorban van, gyalulatlan deszkából, két széles szárnnyal: rajta túl a mezők. Ezért a bejáratért őrületes tusa folyt. Hosszú ideig láttak a kapu félfáján mindenféle véres kézlenyomatokat. Itt ölték meg Bauduint.
A csata orkánja még mindig itt van ebben az udvarban; meglátszik a borzalma benne; a tusa tombolása itt megkövesedett; ez él, ez halódik itt; csak tegnap történt. A falak haldokolnak, a kövek lehullanak, a rések visítanak; a lyukak sebek; a meghajolt és remegő fák mintha erőlködnének, hogy elfussanak.
Ez az udvar 1815-ben sűrűbben be volt építve, mint ma. Azok az épületek, amelyeket azóta leromboltak, kiszögelléseket, szögleteket és derékszögű könyököket alkottak benne.
Az angolok itt torlaszolták el magukat; a franciák behatoltak, de nem tudták megvetni benne a lábukat. A kápolna mellett a kastélynak egy szárnya, az Hougomont lovagi kastély egyetlen megmaradt romja állt beomlottan, azt mondhatnók: feldúltan. A kastélyt bástyának, a kápolnát fedezéknek használták. Itt pusztították egymást. A franciák, akiket mindenfelől lőttek, a falak mögül, a magtárak tetejéről, a pincék mélyéről, minden ablakból, minden szelelőlyukból, minden kőrésből, rőzsét hordtak össze és lángba borították az épületeket és az embereket; a kartácszáporra tűzvésszel vágtak vissza.
A romba dőlt szárnyon, a vasráccsal kosarazott ablakon át téglából épült főépület elpusztult szobái látszanak; az angol gárdisták bújtak meg ezekben a szobákban; a csigalépcső, amely a földszinttől a tetőig fel van tépve, olyan, mint valami összetört csigaház belseje. A lépcső kétemeletes; az angolok, akiket ostrom alá fogtak a lépcsőn, s akik összetorlódtak a legfelső lépcsőfokon, kiverték az alsó fokokat. Ezek azok a széles, kék kőtömbök, amelyek egymás hegyén-hátán tornyosulnak a csalánban. Valami tíz lépcsőfok tart még a falban; az elsőn háromágú szigony* képe van bevésve. Ezek a hozzáférhetetlen lépcsőfokok szilárdan fekszenek eresztékeikben. Az egész olyan, mint valami fogatlan állkapocs. Két vén fa állt ott; az egyik kiszáradt, a másik a tövében megsebesült és mindig kizöldül áprilisban. 1815 óta a lépcsőfokok közt tolja ki hajtásait.
A kápolnában mészárolták egymást. A belseje, amely most elcsöndesedett már, furcsa. A vérfürdő óta nem mondtak benne misét. Az oltár mégis megmaradt benne, a durva faoltár, amely a nyerskő-falhoz támaszkodik. Négy fala fehérre meszelve, az oltárral szemben ajtó, két kis boltozatos ablak, az ajtó felett fából való hatalmas feszület, a feszület fölött négyszögletes rés, egy nyaláb szénával eltömve, az egyik sarokban a földön ízzé-porrá tört ablakkeret; ilyen ez a kápolna. Az oltár mellett fából faragott, tizenötödik századbeli Szent Anna-szobor van fölszegezve; a gyermek Jézus fejét elvitte egy kartács. A franciák, akik néhány pillanatra elfoglalták a kápolnát, mikor kiszorították őket belőle, felgyújtották. Lángok töltötték be az épületet; olyan volt, mint a kohó; az ajtó égett, a mennyezet égett, a fából faragott Krisztus nem égett. A tűz kikezdte a lábát, amelyből csak a megfeketedett csonkok láthatók, de aztán megállt. Csoda, mondták a paraszti népek. A gyermek Jézus nem volt olyan szerencsés, mint a Krisztus: ellőtték a fejét.
A falak hemzsegnek a felírásoktól. Krisztus lábánál ez a név olvasható: Henqumez. Aztán ezek: Conde de Rio Maior*, Marques y Marquesa de Almagro (Habana). Francia nevek is vannak, utánuk felkiáltójel, a düh jeléül. 1849-ben újra meszelték a falat. Ezen aztán a nemzetek sértegetik egymást.
Ennek a kápolnának az ajtajában fölszedtek egy holttestet, amely baltát szorongatott a kezében. Legros hadnagy holtteste volt.
A kápolnából kijövet balra kút tűnik a szemünkbe. Kút kettő is van ebben az udvarban. Az ember azt kérdezi: miért nincs ezen itt vödör és húzó? Azért, mert nem húznak már belőle vizet. Miért nem húznak már belőle vizet? Mert teli van csontvázzal.
Az utolsó ember, aki vizet húzott ebből a kútból, a Guillaume Van Kylsom névre hallgatott. Parasztember volt, Hougomont-ban lakott és kertészkedett. 1815. június 18-án családja elmenekült és elbújt az erdőben.
A villers-i apátságot környező erdő több napon és éjszakán át menedéket adott mindezeknek a szerencsétlen szétriasztott lakosoknak. Még ma is bizonyos felismerhető nyomok, például öreg, égett facsonkok jelzik ezeknek az erdők sűrűjében reszkető szegényes táborozásoknak a helyét.
Guillaume Van Kylsom Hougomont-ban maradt, "hogy vigyázzon a kastélyára" és egyik pincében húzta meg magát. Az angolok ott bukkantak rá. Kihúzták a rejtekhelyéről, megkardlapozták, és kiszolgáltatták magukat ezzel a megrökönyödött emberrel. Szomjasak voltak; ez a Guillaume hozott nekik vizet. Ebből a kútból húzta a vizet.
Sokan az utolsó kortyot itták itt. Ennek a kútnak, amelyből annyi halott ivott, magának is meg kellett halnia.
A viaskodás után nagy sebbel-lobbal eltemették a halottakat. A halálnak megvan a maga módszere, amivel ingerli a győzelmet és a dicsőség nyomába küldi a pestist. A tífusz a diadal tartozéka. Ez a kút mély volt, sírbolttá avatták. Beledobtak háromszáz halottat. Talán nagyon is lázas sietséggel. Vajon halott volt valamennyi? A legenda azt mondja: nem. A legenda szerint a temetést követő éjszakán segítségért könyörgő elhaló hangokat hallottak a kútból.
Ez a kút elszigetelten áll az udvar közepén. Három félig kő-, félig téglafal veszi körül három oldalról, amelyek úgy hajlanak köré, mint valami spanyolfal lapjai és mint valami négyszögletes bástya. A negyedik oldala nyílt. Erről az oldalról merítették a vizet. A hátulsó falban valami idomtalan kerek nyílás, talán ágyúgolyó vágta. Ennek a bástyának mennyezete is volt, amelyből ma már csak a gerendák vannak meg. A jobb oldali fal támasztékának vasalása kereszt alakot mutat. Ha az ember a kút fölé hajol, a szeme valami mély, kitéglázott hengerbe vész bele, amelyet feneketlen sötétség tölt meg. A kút körül a fal tövét csalán verte föl.
Ennek a kútnak a mellső oldalán nincs ott az a széles kék kőlap, amely minden belgiumi kútnak mintegy a párkánya. A kék követ itt gerenda helyettesíti, amelyhez öt vagy hat ormótlan, görcsös és rideg fatuskó támaszkodik: olyanok, mint óriási csontok. Nincs a kútnak sem vödre, sem lánca, sem húzója; de ott van még a kőmedence, amely vízfogónak szolgál. Az esővíz meggyűlik benne, és néha-néha a közeli erdőből egy-egy madár jön oda inni, aztán elrepül.
Ebben a romhalmazban, egy házban, a majorosházban, még laknak. Ennek a háznak az ajtaja az udvarra nyílik. Szép gótikus zárlapja mellett van ezen a kapun egy lóhereleveles vasfogantyú, amely elferdült. Abban a pillanatban, amikor Wilda hannoveri hadnagy megragadta ezt a fogantyút, hogy a majorba meneküljön, egy francia utászkatona egyetlen baltacsapással levágta a kezét.
Annak a családnak, amely a házban lakik, az egykori kertész, Van Kylsom volt a nagyapja, aki már régen meghalt. Ősz hajú asszony ezt mondja az utasnak:
– Én itt voltam. Hároméves voltam. A néném sírt és félt. Elvittek bennünket az erdőbe. Engem a karján vitt az anyám. A földre nyomták a fülüket, úgy hallgatóztak. Én utánoztam az ágyút és így kiabáltam: bum, bum.
Az udvarnak egyik kapuja, a bal oldali, mint mondottuk, a gyümölcsöskertbe nyílik.
A gyümölcsöskert borzalmas.
Három részből áll, szinte azt lehetne mondani, három felvonásból. Az első rész kert, a második gyümölcsös, a harmadik erdő. Ennek a három résznek közös kerítése van, a bejárat oldalán a kastély és a major épületei, balról élősövény, jobbról fal, hátul fal. A jobb oldali fal téglából van, a hátulsó fal kőből. Először a kertbe jut az ember. Valamivel alacsonyabban fekszik, be van ültetve ribiszkebokrokkal, felburjánzott benne a gaz, és kockakővel burkolt, kétszeresen kidudorodó korlát, bábokkal szegélyezett roppant földhányás zárja. Nagyúri kert volt ez, a Lenôtre-ot* megelőző régi francia stílusban; ma rom és bozót. A korlát oszlopainak tetején gömbök vannak, olyanok, mintha kőből való ágyúgolyók volnának. A korlátnak még negyvenhárom bábja áll a helyén: a többi a fűben hever. Majdnem valamennyit megrepesztette a lövöldözés. Egy összezúzott korlátláb úgy fekszik az alapzaton, mint valami törött láb.
Ebben a kertben – amely alacsonyabban fekszik, mint a gyümölcsös – történt, hogy az első könnyű ezred hat lövészét, akik ide behatoltak és nem tudtak már kimenekülni, beszorították és körülkerítették, mint a medvét a barlangjában, és ezek harcba bocsátkoztak két hannoveri századdal, amelynek egyike karabélyokkal volt felfegyverezve. A hannoveriek felmásztak ezekre a korlátokra és felülről lőttek. A hat lövész alulról lövöldözött vissza, hatan kétszáz ellen, rettenthetetlenül, nem volt más fedezékük, csak a ribiszkebokrok, és negyedórába került, míg végeztek velük.
Fölmegyünk néhány lépcsőn és a kertből átjutunk a tulajdonképpeni gyümölcsösbe. Itt, ezen a néhány négyszögölön, ezerötszáz ember hullott el, nem is egészen egy óra alatt. A fal mintha kész volna újrakezdeni a csatát. Itt van még rajta a harmincnyolc lőrés, amit az angolok vágtak különféle magasságban. A tizenhatodik előtt két gránitból való angol síremlék van. Lőrések csak a déli falban vannak; innen jött a fő támadás. Ezt a falat kívülről magas élősövény takarja el; a franciák odaérkeztek és abban a hiszemben, hogy nincs itt egyéb, csak az élősövény – átmentek rajta és meglátták azt a falat, azt az akadályt és búvóhelyet, amely mögött ott voltak az angol gárdisták; a harmincnyolc lőrés most egyszerre okádta a tüzet, a kartács és a golyó záporát; és a Soye-dandár összeomlott. Így kezdődött Waterloo.
Mégis elfoglalták a gyümölcsöst. A franciáknak nem voltak létráik, a körmükkel csimpaszkodtak fel. A fák alatt kézitusa folyt. A kert füve vértől ázott. Egy nassaui zászlóaljat, hétszáz embert lőttek itt halomra. A falat, amelyet Kellermann két ütege ostromolt, kívülről megtépte a kartács.
Május havában ez a gyümölcsös éppolyan érzékeny, mint egy másik. Neki is megvannak a maga boglárkái és százszorszépei, a fű magasra nő benne, igáslovak legelnek rajta, kóckötél húzódik egyik fától a másikig, amelyeken szárad a ruha, és amelyek miatt le kell hajolnia annak, aki ott jár; az ember jár-kel ebben a gazosban és a lába vakondtúrásokba süpped. A fűben megpillant az ember egy kidőlt, heverő, zöldes fatörzset. Blackmann őrnagy ehhez támaszkodott, mikor meghalt. Egy közeli nagy fa alatt esett el Duplat német tábornok, aki a nantes-i ediktum* visszavonása miatt kivándorolt francia családból származott. Mindjárt mellette öreg, beteg almafa hajladozik, szalmafonattal és agyagos földdel van bekötözve. Majdnem valamennyi almafa roskadozik a vénségtől. Egy sincs köztük, amelyben ne volna golyó vagy kartácsdarab. Halott fák csontvázai sorakoznak ebben a gyümölcsösben. A varjak odaröpülnek ágaikra, mögöttük erdő, teli ibolyával.
Bauduint megölték. Foy megsebesült, tűzvész, mészárlás, vérfürdő, dühösen egybekeveredett angol vér, német vér és francia vér patakja, holttestekkel telehányt kút, a nassaui ezred és a braunschweigi ezred kiirtása. Duplát eleste, Blackmann eleste, az angol gárdisták megtizedelése, a Reille-hadtest, negyven zászlóaljából húsz francia zászlóalj, háromezer ember, a színe-java hullt el, csupán csak Hougomont romjai között, levágták, összelőtték, felkoncolták, lepuskázták, megégették őket; és mindezt azért, hogy ma valamelyik paraszt ezt mondhassa az utasnak: Uram, adjon három frankot, hu akarja, elmagyarázom önnek ezt a waterlooi esetet!

III

1815. június 18

Térjünk vissza a múltba, ez az elbeszélőnek egyik joga, és képzeljük bele magunkat az 1815. évbe, valamivel előbbre annál az időnél, amikor a könyvünk első részében elbeszélt esemény kezdődött.
Ha az 1815. június 17-ről 18-ra virradó éjszakán nem esett volna az eső, Európa jövője más lett volna. Néhány esőcseppel több vagy kevesebb törte meg Napóleont. Ahhoz, hogy Waterloo legyen Austerlitz befejezése, a gondviselésnek csak egy kis esőre* volt szüksége, és egyetlen felhő, amely az évszakhoz egyáltalán nem illőn átvonult az égbolton, elegendő volt arra, hogy összeomoljon egy világ.
A waterlooi csatát csak fél tizenkettőkor lehetett elkezdeni, és így Blücher időt nyert arra, hogy megérkezhessek. Miért? Mert a föld fel volt ázva. Várni kellett egy keveset, míg felszárad, hogy a tüzérség mozoghasson.
Napóleon tüzértiszt volt, és ez megérzett rajta. Ez a csodálatos hadvezér alapjában véve az az ember volt, aki az aboukiri csatáról* a direktóriumhoz intézett jelentésében ezt írta: Volt olyan ágyúgolyónk, amelyik hat embert ölt meg. Minden csatatervének gerince a tüzérség. A győzelem kulcsa az, hogy a tüzérség egy adott pontra legyen összpontosítva. Az ellenséges hadvezér haditervét úgy tekintette, mint valami várat, és rommá lőtte. A gyenge pontot kartáccsal árasztotta el; csatáit az ágyúval szövögette és bontogatta. Volt a lángelméjében is valami tüzéri vonás. Áttörni a négyszögeket, szétrobbantani az ezredeket, megszaggatni a vonalakat, összemorzsolni és szétszórni a tömegeket, az ő szemében ez volt minden, odacsapni, odacsapni, odacsapni szakadatlanul, és ezt a feladatot az ágyúgolyóra bízta. Félelmetes módszer, amely lángelméjével karöltve, tizenöt éven át legyőzhetetlenné tette a háborús viaskodásnak ezt a sötét bajnokát.
1815. június 18-án annál inkább számított a tüzérségére, mert számbeli fölényben volt. Wellingtonnak csak százötvenkilenc ágyúja volt.
Napóleonnak kétszáznegyven.
Tegyük fel, hogy a föld száraz, hogy a tüzérség mozoghat, akkor a csata reggeli hat órakor kezdődött volna. Két órakor megnyerte volna és bevégezte volna a csatát, három órával a poroszok sorsdöntő megérkezése előtt.
Mennyi hiba terheli Napóleont ennek a csatának az elvesztése miatt? Vajon a hajótörést a kormányosnak kell-e tulajdonítani?
Vajon Napóleon nyilvánvaló testi hanyatlását súlyosbította-e ebben a korban bizonyos belső meggyengülés? Vajon a húszévi háborúskodás a pengét is úgy elkoptatta, mint a hüvelyt, a lelket is, mint a testet? Vajon sajnálatra méltó módon megérzett már a kiöregedett katona a hadvezérben? Vajon, egyszóval, ez a lángelme elhomályosult-e, amint sok tekintélyes történetíró hiszi? Vajon őrjöngeni kezdett-e, hogy maga előtt is álcázza megrokkanását? Vajon kezdett meginogni, mert megérezte, mennyire elhibázott ez a kaland? Vajon nem ismerte föl a veszedelmet, ami súlyos hiba egy hadvezérben? Vajon az anyagi valóságot alakító olyanfajta nagy emberekben, akiket a cselekvés óriásainak lehet nevezni, van olyan időszak, amikor a lángelme rövidlátóvá lesz? Az öregség nem ejti rabul az eszme lángelméit; a Dantéknak és Michelangelóknak az öregedés annyi, mint növekedés: vajon a Hannibáloknak és a Bonapartéknak visszafejlődés? Vajon Napóleon elvesztette közvetlen érzékét a győzelem iránt? Vajon nem ismerte fel már a zátonyt, nem fedezte föl a csapdát, nem tudta megkülönböztetni a mélységek szakadékos peremét? Nem tudta megszimatolni a katasztrófákat? Ő, aki valamikor ismerte a diadal minden útját, és aki villamos kocsija tetejéről fölényes ujjal mutatta meg, vajon most olyan szerencsétlenül megriadt, hogy a szakadékokba vezeti légióinak zúgó áradatát? Vajon negyvenhat éves korára valamiféle tomboló őrület szállta meg? Vajon a végzetnek ez a titáni kocsisa már nem volt egyéb nagyszerű kalandornál?
Más véleményen vagyunk.
Csataterve egyhangú vélemény szerint mestermű volt. Nekivágni egyenesen a szövetségesek derékhadának, rést ütni az ellenségen, kettészakítani, a hadsereg angol felét Halra, porosz felét Tonges-ra visszavetni, Wellingtont és Blüchert elvágni egymástól, elfoglalni Mont-Saint-Jeant, hatalmába keríteni Brüsszelt, belefojtani a németet a Rajnába és az angolt a tengerbe. Napóleon számára ezt jelentette ez a csata. Hogy aztán mi lesz, majd meglátja.
Magától értetődik, hogy nem szándékozunk megírni itt Waterloo történetét: annak a drámának, amelyet elbeszélünk, egyik döntő fontosságú jelenete ehhez az ütközethez fűződik: de ennek a történelme nem a mi tárgyunk; ennek a történetét különben megírta, mégpedig mesterien megírta,* egy szempontból Napóleon, más szempontból egész sereg történetíró.* Felőlünk hadd kapjanak hajba a történetírók, mi csak távoli tanúk vagyunk; olyan utas, aki a síkságon jár, olyan kutató, aki lehajlik az embertesttel átgyúrt földre, és a látszatokat talán valóságnak veszi, nincs jogunk a tudomány nevében szembeszállni a tényeknek azzal az összességével, amelyben kétségtelenül sok a káprázat, ehhez nincs meg sem a katonai hozzáértésünk, sem a hadászati illetékességünk, ami feljogosítana valami rendszeralkotásra; szerintünk a véletlenségek láncolata irányította Waterloonál a két hadvezért; és amennyiben a végzetről van szó, erről a titokzatos vádlottról, éppúgy ítélünk, mint a nép, ez a naiv ítélőbíró.
[* Walter Scott. Lamartine. Vaulabelle. Charras. Quinet. Thiers. A szerző jegyzete]

IV

A

Azoknak, akik pontosan el akarják képzelni a waterlooi ütközetet, nincs egyéb dolguk, mint hogy gondolatban nagy A-betűt írjanak a földre. Az A-betűnek bal szára a nivelles-i út, jobb szára a genappe-i út, az A összekötő vonala az Ohain-Braine-l'Alleud-i út. A csúcspontja Mont-Saint-Jean, ott áll Wellington: az első bal talppont Hougomont, ott áll Reille. Jérôme Bonapartéval: a jobb talppont Belle-Alliance, itt áll Napóleon. Valamivel ama pont felett, ahol az A húrja odaér és szeli a jobb szárát, ott van Haie-Sainte. Pontosan ennek a húrnak közepén van az a pont, ahol a csata utolsó szava* elhangzott. Ide helyezték el az oroszlánt, a császári gárda páratlan hősiességének önkéntelen szimbólumát.
Az a háromszög, amelyet az A felső fele, vagyis a két szár és a húr zár be, a mont-saint-jeani fennsík. Az egész csata küzdelem volt ezért a fennsíkért.
A két hadsereg szárnyai a genappe-i és nivelles-i úttól jobbra és balra álltak; d'Erlon szemben állt Pictonnal*. Reille* szemben állt Hill-lel*. Az A csúcsa mögött, a mont-saint-jeani fennsík mögött van a soignes-i erdő.
Magát a síkot hatalmas hullámos terepnek kell elképzelni: minden hajlat magasabb, mint az előbbi, és minden hullámzás emelkedik Mont-Saint-Jean felé, és ott minden az erdőbe torkollik.
Két ellenséges csapat a csatamezőn olyan, mint két birkózó. Birkózás ez. Az egyik le akarja teperni a másikat. Az ember mindenbe belekapaszkodik; egy-egy bokor támasztópont: egy falsarok mellvéd; ha nincs egy kis sánc, amire támaszkodjék, egy egész ezred meghátrál: a síkság ereszkedése, a terep változatossága, egy véletlenül keresztbe futó ösvény, egy erdő, egy bevágás – mindenütt megveti a lábát az a kolosszus, amit hadseregnek neveznek, és megállíthatja a hátrálását. Aki kiszorul a csatatérről, az vereséget szenvedett. Ezért a felelős hadvezér tartozik megvizsgálni a legkisebb facsoportot és számba venni a legkisebb hajlatot is.
A két hadvezér figyelmesen tanulmányozta a mont-saint-jeani síkságot, amelyet ma waterlooi síkságnak neveznek. Wellington, okos előrelátással, már egy évvel előbb megvizsgálta, mint esetleges nagy csata színterét. Ezen a terepen és ebben a mérkőzésben június 18-án Wellingtoné volt a kedvező oldal. Napóleoné a kedvezőtlen. Az angol hadsereg a magaslaton volt, a francia hadsereg lent.
Fölösleges volna itt felvázolni Napóleon alakját, lóháton, távcsővel a kezében: a ressomme-i magaslaton. 1815. június 18-ának hajnalán. Mielőtt megmutatnék, mindenki látta már. Ez a nyugodt arc a brienne-i iskolából* való kis kalap árnyékában, ez a zöld egyenruha, a fehér hajtóka, amely eltakarja rendjeleit, szürke köpenye, amely eltakarja vállrojtjait, a mellénye alól kibukkanó vörös szalag* vége, a bőrnadrág, fehér lova, bíborbársony – sarkaiban koronás N-ekkel és sasokkal hímzett – takaróval, hosszú szárú lovaglócsizmái a selyemharisnya felett, ezüstsarkantyúi, marengói kardja, az utolsó cézárnak ez az alakja ott tornyosul mindenki képzeletében, és egyesek lelkes magasztalása, másoknak szigorú tekintete fogja körül.
Ez az alak hosszú ideig vakító fényben úszott; ezt bizonyos legendás titkolózásnak köszönhette, amelyet a héroszok legnagyobb része kifejt, és amely többé-kevésbé hosszú ideig mindig elfátyolozza az igazságot; de már itt a rideg történelem és a teljes világosság.
Ez a világosság, a történelem, a kérlelhetetlen: megvan benne az a furcsa isteni vonás, hogy noha csupa fény és éppenséggel azért, mert fény, gyakran árnyékot vet oda, ahol az ember sugárzást látott; ugyanabból az emberből két különböző jelenséget alkot, és az egyik megtámadja a másikat, lebírja és a zsarnok sötétsége viaskodik a hadvezér ragyogásával. Innen fakad a helyesebb mérték a népek végleges értékelésében. Babilon megfenyítése csorbítja Nagy Sándor hírnevét; Róma leigázása csorbítja Caesar hírét; Jeruzsálem elpusztítása csorbítja Titus hírét. A zsarnokság nyomon követi a zsarnokot. Szerencsétlensége az embernek, ha olyan sötétséget hagy maga után, amely az ő alakját ölti magára.

V

A csaták quid obscurumja

Ennek az ütközetnek első szakaszát mindenki ismeri: zavaros, bizonytalan, ingadozó, veszedelmes kezdet mind a két hadseregre nézve, de az angolokra nézve inkább, mint a franciákra.
Egész álló éjszaka esett; a földet feldúlta az ár; a víz itt is, ott is meggyült a síkság mélyedéseiben, mint holmi medencékben; bizonyos pontokon a vonatcsapat fogatai tengelyig süppedtek bele; az előfogatok hevederje folyékony sártól csöpögött: ha a búza és a rozs, amit ezeknek a rohanó szekereknek a tömege ledöntött, nem tömte volna be a kerékvágásokat és nem párnázta volna ki az utat a kerekek alatt, akkor különösen a Papelotte felé eső völgyekben minden közlekedés lehetetlen lett volna.
A mérkőzés későn kezdődött; Napóleonnak, mint kifejtettük, az volt a szokása, hogy kezében tartja az egész tüzérséget, mint valami pisztolyt, és az ütközetnek hol erre, hol amarra a pontjára céloz vele; meg akarta várni, míg a befogott ütegek szabadon roboghatnak és vágtathatnak. Ehhez az kellett volna, hogy kibújjék a nap és felszárítsa a földet. De a nap nem bújt ki.* Ez már nem az austerlitzi találkozó volt. Mikor az első ágyúlövés eldördült. Colville angol tábornok az órájára pillantott és megállapította, hogy tizenegy óra harmincöt perc.
A küzdelmet az Hougomont-nál álló francia balszárny indította meg lendülettel, mégpedig talán nagyobb lendülettel, mintsem a császár szerette volna. Ugyanekkor Napóleon a középet támadta, úgyhogy rávetette Quiot dandárját Haie-Sainte-re. Ney pedig a francia jobbszárnyat dobta az angol balszárnyra, amely Papelotte-ra támaszkodott.
Az hougomont-i támadás egy kicsit cselfogás volt; úgy tervezték, hogy odacsalják Wellingtont, elhajlítják balra. Ez a terv sikerült volna, ha a négy angol gárda-század és a Perponcher-hadosztály derék belgái nem tartották volna szilárdan állásukat, ennélfogva Wellington ahelyett, hogy odahalmozta volna erőit, megelégedhetett azzal, hogy segítségül mindössze még négy gárda-századot és egy braunschweigi zászlóaljat küldött.
A francia jobbszárny támadása Papelotte ellen volt a legfontosabb; összezúzni az angol balszárnyat, elvágni a brüsszeli utat, eltorlaszolni az esetleges megérkező poroszoknak a felvonulási útját, elfoglalni Mont-Saint-Jeant, visszaszorítani Wellingtont Hougomont-ra, innen Braine-l'Alleud-re, innen Halra, ez hibátlanul világos volt. Néhány apró esemény leszámításával ez a támadás sikerült. Papelotte-ot elfoglalták; Haie-Sainte-et bevették.
Megjegyzendő részlet. Az angol gyalogságban, különösen a Kempt-dandárban sok volt az újonc. Ezek a fiatal katonák a mi félelmetes gyalogságunk ellenében bátran megálltak a helyüket; gyakorlatlanságuk ellenére is rettenthetetlenek voltak a mérkőzésben; különösen mint lövészek tettek kitűnő szolgálatot; a lövész katona kissé magára van utalva, tehát úgyszólván önmagának tábornokává lesz; ezek az újoncok bizonyos franciás leleményességet és elszántságot tanúsítottak. Ebben az újdonsült gyalogságban volt lendület. Ez nem volt ínyére Wellingtonnak.
Haie-Sainte bevétele után a csata ingadozott.
Ezen a napon, déltől délután négy óráig valami homályos időköz van; ennek a csatának a közepe úgyszólván kibogozhatatlan és éppolyan homályos, mint az egész ütközet. Szürkület üli meg. Ebben a ködben hatalmas hömpölygést lát az ember, örvénylő káprázatot, az akkori háborúnak ma már alig ismeretes kellékét, lószőrforgós prémes csákókat, röpködő tarsolyokat, keresztbe vetett bivalybőr szíjazatokat, gránáttáskákat, huszárdolmányokat, ezerarcú vörös csizmákat, sujtásos nehéz csákókat, a skarlátvörös angol gyalogsággal összekeveredett majdnem fekete braunschweigi gyalogságot, az angol katonákat, akiknek a válluk szélén vállrojt gyanánt fehér kör alakú duzzadó vállpárna van, hannoveri könnyű lovasokat, hosszúkás, rézálladzós, vörös sörényes bőrsisakjukkal, meztelen térdű, kockás szoknyájú skótokat, gránátosaik hatalmas fehér lábszárvédőit. Salvatore Rosa* ecsetjére méltó csataképeket, nem pedig Gribeauval* követelte harcvonalakat.
Minden ütközetben mindig támad egész sor zűrzavar. Quid obscurum, quid divinum.* Minden történetíró leginkább azt a vonalat rajzolja ki, amely ebben az összevisszaságban kedvére van. Bármilyen a tábornokok haditerve, a fegyveres tömegek összecsapásában van valami kiszámíthatatlan hömpölygés: a mérkőzésben a két vezér két terve összecsap és eltorzítja egymást. A csatatérnek egyik pontja több harcost emészt, mint a másik, mint azok a többé vagy kevésbé szivacsos talajok, amelyek többé vagy kevésbé gyorsan szívják fel a rájuk öntött vizet. Amoda több katonát kell vetni, mint amennyit akart volna. Előre nem látott erőpazarlás. A harcvonal hullámzik és kígyózik, mint valami fonal, a vérpatakok következetlenül folynak, a hadseregek arcvonalai hullámzanak, az előrenyomuló vagy visszavonuló ezredek ék alakban kihegyesednek vagy öböl gyanánt betüremlenek, mindezek a tömbök szakadatlanul mozognak, egyik a másik előtt; ahol a gyalogság volt, oda tüzérség vonul fel; ahol tüzérség volt, oda most lovasság rohan; a zászlóaljak, mint a füst. Itt volt valami, keresed, eltűnt; a világos foltok máshová tolódnak; a sötét türemlések előrenyomulnak és visszaözönlenek; valamiféle kísérteties szél hajtja, visszazúdítja, megduzzasztja és szétszórja ezeket a tragikus tömegeket. Mi az ütközet? Hullámzás. Egy matematikai tervnek a mozdulatlansága egyetlen pillanatot fejez ki, nem pedig egész napot. Egy csata megfestéséhez a leghatalmasabb festők kellenek, akiknek a káosz ott van az ecsetjükben; Rembrandt alkalmasabb rá, mint Van der Meulen.* Van der Meulen délben pontos, három órakor már hazudik. A mértan csal; csak az orkán igaz. Ez adja a jogot Folard-nak,* hogy ellentmondjon Polybiosnak.* Tegyük hozzá, hogy van egy bizonyos pillanat, amikor a csata csetepatévá fajul, szétforgácsolódik, és megszámlálhatatlan apró eseménnyé hull szét, amelyek, hogy magának Napóleonnak a kifejezését használjuk, "inkább az ezredek életrajzához tartoznak, mint a hadsereg történetéhez". A történetírónak ebben az esetben nyilvánvaló joga az összefoglalás. Ő csak a küzdelem lényeges körvonalait foghatja meg, és nem adatott meg egyetlen elbeszélőnek sem, bármily lelkiismeretes, hogy teljes tökéletességgel lerögzítse annak a borzalmas zűrzavarnak az alakját, amit csatának neveznek.
Bár ez minden nagy fegyveres összecsapásra igaz, különösen alkalmazható Waterloora.
Mindazonáltal délután, egy bizonyos időpontban, a csata határozott alakot öltött.

VI

Délután négy óra

Négy óra tájban az angol hadsereg helyzete súlyos volt. Az orániai herceg vezényelte a derékhadat. Hill a jobbszárnyat. Picton a balszárnyat. Az orániai herceg* szenvedélyesen és rettenthetetlenül kiáltott oda a hollandusoknak és belgáknak: Nassau, Braunscweig! Csak előre! Hill meggyöngült. Wellingtonra támaszkodott. Picton elesett. Éppen abban a pillanatban, mikor az angolok elragadták a franciáktól a 105. sorezred zászlaját, francia golyó fején találta és megölte az angol Picton tábornokot. Wellingtonnak a csatában két támaszpontja volt, Hougomont és Haie-Sainte; Hougomont még tartotta magát, de égett; Haie-Sainte-et elfoglalták. Abból a német zászlóaljból, amely védelmezte, csupán negyvenkét ember maradt életben; öt kivételével valamennyi tiszt elesett vagy fogságba került. Háromezer harcost mészároltak le ezen a szérűn. Egy angol gárdistaőrmester, Anglia ökölvívó bajnoka, akit bajtársai sebezhetetlennek tartottak, ott esett el egy kis francia dobos kezétől. Baringot kiszorították. Altent lekaszabolták. Több zászló elveszett, egyebek közt az Alten-hadosztályé és a lüneburgi zászlóaljé, amelyet a Zweibrücken hercegi család egyik tagja emelt. A szürke skótok megsemmisültek. Ponsomby hatalmas szál dragonyosait összeaprították. Ezt a vitéz, lovasságot összetiporták Bro lándzsásai és Travers vértesei; ezerkétszáz lóból már csak hatszáz volt; három alezredesből kettőt leterítettek, Hamilton megsebesült. Matert megölték. Ponsomby elesett, hét lándzsadöfés fúrta át. Gordon halott, March halott. Két hadosztály, az ötödik és a hatodik megsemmisült.
Hougomont-ba benyomultak. Haie-Sainte-et elfoglalták, már csak egy pont volt, a közép. Ez a pont még mindig tartotta magát. Wellington megerősítette. Odarendelte Hillt, aki Merbe-Braine-ben volt, odarendelte Chassét, aki Braine-l'Alleud-ben volt.
Az angol hadsereg közepe – amely kissé homorú volt, nagyon sűrű és nagyon tömör – erős állásban volt. A mont-saint-jeani fennsíkot foglalta el, háta mögött volt a falu és előtte a lejtő, ami akkor meglehetősen meredek volt. Hátát annak az erős kőháznak vetette, amely ebben a korban a nivelles-i földesúr birtoka volt, és amely az utak kereszteződését jelzi, oly hatalmas tizenhatodik századbeli kőtömeg, hogy az ágyúgolyók nem tudtak kárt tenni benne, visszapattantak róla. A fennsíkon körös-körül az angolok itt is, ott is kivágták a sövényt, lőréseket vágtak a galagonya bokrokba; ágyúk torkát illesztették a faágak közé, a bokrokat bástyásra nyestek. Tüzérségük a bozótban rejtőzködött. Ezt az alattomos munkát, amire kétségtelenül jogot ad a háború, amely megengedi a cselfogásokat, oly kitűnően végezték, hogy Haxo, akit a császár reggel kilenc órakor elküldött, hogy kémlelje ki az ellenséges ütegeket, semmit sem látott belőlük, és azzal a hírrel jött vissza Napóleonhoz, hogy nincs semmi akadály azon a két torlaszon kívül, amelyek a nivelles-i és genappe-i utat elzárják. Ebben az időben a gabona éppen magas volt: a fennsík peremén a Kempt-dandár egy zászlóalja, a karabélyokkal fölfegyverzett kilencvenötödik zászlóalj, ott hasalt a magas rozsban.
Ekként az angol-holland hadsereg közepe. Így biztosítva és megerősítve, kedvező állásban volt.
Ennek az állásnak a veszedelme a soignes-i erdő volt, amely akkor határos volt a csatatérrel, s amelyet a Groenendael és a Boitsfort tavak szeltek át. Ha egy hadsereg erre hátrált, fel kellett bomlania: az ezredek itt azonnal szétszóródtak volna. A tüzérség beleveszett volna a mocsarakba. A visszavonulás errefelé, több szakértő véleménye szerint – igaz viszont, hogy ezt mások kétségbevonják – fejvesztett meneküléssé fajult volna.
Wellington megerősítette ezt a központi állást Chassé egy dandárával, amelyet a jobbszárnyról vont el, és Wincke egy dandárával, amelyet a balszárnyról vont el, továbbá a Clinton-hadosztállyal. Angoljainak, a Halkett-ezrednek, a Mitchell-dandárnak, a Maitland-gárdistáknak mellvédül és bástyául odaadta a braunschweigi gyalogságot, a nassaui segédcsapatot, Kielmannsegg hannoverjeit és Ompteda németjeit. Ezzel huszonhat zászlóalj volt a kezében. A jobbszárny, mint Charras mondja, a közép mögé volt hajlítva. Egy hatalmas üteget homokzsákok álcáztak azon a tájon, ahol ma az a valami áll, amit "Waterlooi múzeum"-nak neveznek. Wellingtonnak rendelkezésére álltak ezenfelül a terep egyik türemlésében a Somerset-gárda* dragonyosai, ezernégyszáz lovas. Ez volt a második fele ennek a méltán híres lovasságnak. Ponsombyt megsemmisítették, megvolt még Somerset.
Az üteg ha tökéletesen állítják fel, valóságos erődítmény lett volna ott állt egy kertnek alacsony fala mögött; nagy sietve homokzsákok burkolatával és széles földsánccal takarták el. Ez a védőmű nem volt készen; nem volt idejük sánckarókkal körültűzdelni.
Wellington nyugtalanul, de közömbösen ült a lován, és így maradt egész nap ebben a helyzetben, valamivel a régi mont-saint-jeani malom előtt, amely ma is megvan, egy szilfa alatt, amelyet később egy angol, vandál lelkesedésében kétszáz frankért megvásárolt, kifürészeltetett és magával vitt. Wellington itt fagyosan hősies volt. Az ágyúgolyók záporoztak. Gordon szárnysegéd ott esett el mellette. Lord Hill odamutatott egy felrobbanó lövedékre és így szólt hozzá: Mylord, mik a rendelkezései és milyen parancsokat hagy, ha itt megöleti magát? – Hogy úgy tegyenek, mint én – felelt Wellington. Clintonnak lakonikusan ezt mondta: – Ki kell tartani az utolsó emberig. – Az ütközet szemlátomást rosszra fordult. Wellington rákiáltott talaverai, vittoriai és salamancai* régi bajtársaira: – Boys!* Hát eszetekbe jutna a hátrálás? Gondoljatok a: öreg Angliára!
Négy óra tájban az angol vonal hátrafelé tolódott. Egyszerre a fennsík gerincén csak tüzérséget és lövészekét lehetett látni, a többi mind eltűnt; az ezredek, amelyeket megszalasztottak a francia lövedékek és ágyúgolyók, a fennsík végébe torlódtak, amelyet még ma is átszel a mont-saint-jeani major mellékösvénye, megindult a visszavonulás, az angol csapatvonal bomladozott. Wellington hátrált. – Kezdődik a visszavonulás! – kiáltott fel Napóleon.

VII

Napóleon jókedvű

A császárt valami helyi bántalom kínozta, s bár nehezére esett a lovaglás, sohasem volt olyan jókedvű, mint ezen a napon. Őkifürkészhetetlensége reggel óta mosolygott. 1815. június 18-án ez a mély, ez a márvánnyal leplezett lélek vakítón sugárzott. Az a férfiú, aki komor volt Austerlitznál, vidám volt Waterloonál. A sors választott áldozatai elkövetnek ilyen értelmetlenségeket. Örömeink borúból szövődnek. A legfelségesebb mosoly az Istené. Ridet Caesar, Pompeius fiebit* – mondták a legio fulminatrix katonái. Pompeius ez alkalommal nem fog sírni, de annyi bizonyos, hogy Caesar máris nevetett.
Tegnap, éjjel egy órakor Bertrand-nal lóháton kikémlelte a viharban és az esőben a Rossomme-mal szomszédos dombokat, elégedetten nézte az angol tábortüzek hosszú vonalát, amely beragyogta az egész látóhatárt Frischemont-tól Braine-l*Alleud-ig, s úgy érezte, hogy a végzet, amelyet meghatározott napra ide rendelt erre a waterlooi mezőre, pontos volt; megállította a lovát, kis ideig mozdulatlan maradt, elnézte a villámlást, hallgatta a mennydörgést, és hallották, amint ez a fatalista a sötétben ezeket a titokzatos szavakat ejtette ki: "Egyetértünk." Napóleon tévedett, már nem értettek egyet.
Egy percet sem aludt, ennek az éjszakának minden pillanata valami örömet hozott neki. A nagy gárda egész vonalán végigment és itt is, ott is megállt, hogy szót váltson az őrszemekkel. Fél háromkor, az hougomont-i erdő mellett, menetelő oszlop lépéseit hallotta: egy pillanatig Wellington visszavonulására gondolt. Odaszólt Bertrandnak: – Ez az angol hátvéd, amely fölszedte a sátorfáját és visszavonul. Elfogom azt a hatezer angolt, akik most érkeztek Ostendébe. Nem fogyott ki a szóból: újra eláradt rajta a március elsejei partraszállás lendülete, amikor a tábornagynak megmutatta a Juan-öböl lelkes parasztjait,* és felkiáltott: – Nos hát, Bertrand, máris itt az erősítés! A 17-ről 18-ra virradó éjjel Wellingtont gúnyolta. – Ezt a kis angolt meg kell leckéztetni – mondta Napóleon. Az eső még jobban nekieredt; miközben a császár beszélt, az ég egyre dörgött.
Hajnali fél négykor szegényebb lett egy illúzióval; a felderítésre kiküldött tisztek jelentették neki, hogy az ellenség nem mozog. Semmi sem moccan; egyetlen tábortüzet sem oltottak ki. Az angol hadsereg aludt, mélységes csend borult a földre, semmi más zaj nem hangzott, csak az ég zengett. Négy órakor a kémek parasztot hurcoltak elé; ez a paraszt vezetőül szegődött egy angol lovasdandárhoz, valószínűleg a Vivian-dandárhoz, amely a szélső balszárnyon Ohain falunál foglalt állást. Öt órakor két belga katonaszökevény jelentette, hogy elhagyták az ezredüket, és hogy az angol hadsereg várja a csatát. – Annál jobb! – kiáltott fel Napóleon. – Jobban szeretem tönkreverni őket, mint visszaszorítani.
Reggel a plancenoit-i út kanyarulatának ereszkedőjén leszállt lováról a sárba, Rossomme majorból konyhaasztalt és parasztszéket hozatott, leült, egy köteg szalma volt a szőnyege, kiterítette a csatatér térképét az asztalon és odaszólt Soult-nak: – Szép sakktábla!
Az éjszakai esőzések következtében az élelmiszeres szekerek megrekedtek a felázott utakon és nem tudtak megérkezni reggelre, a katonák nem aludtak, átáztak és éhesek voltak; ez nem akadályozta Napóleont abban, hogy vidáman oda ne kiáltson Neynek: – Kilencven százalék valószínűséggel mienk a siker. – Nyolc órakor reggelit hoztak a császárnak. Meghívott néhány tábornokot. Reggelizés közben beszélték meg, hogy Wellington előtte való este bálban volt Brüsszelben Richmond hercegnőnél, és Soult, ez a durva harcos, akinek olyan arca volt, mint egy érseknek, megjegyezte: – A bál ma van. – A császár tréfálkozott Névvel, aki ezt mondta: – Wellington nem lesz olyan buta, hogy megvárja felségedet. – Különben ez volt a modora. – Szívesen tréfálkozott mondja Fleury de Chaboulon.* – Jellemének fő vonása a tréfálkozó jókedv – mondja Gourgaud.* – Csupa vidámság volt, inkább furcsa, mint szellemes vidámság – mondja Benjamin Constant.* Érdemes elmondani egyet-mást az óriásnak efféle tréfálkozásairól. Ő nevezte el gránátosait "dörmögők"-nek; meg-megcsípte fülüket, megrángatta a bajuszukat. – A császár mindig csak bolondozott velünk – mondta egyikük. A titokzatos átkelésen Elba szigetéről Franciaországba február 27-én nyílt tengeren, a Zéphir francia hadihajó találkozott az Inconstam hajóval, amelyen Napóleon rejtőzködött, és híreket kért az Inconstant-tól Napóleon felől; mikor a császár, akinek ebben a pillanatban is méhekkel hímzett fehér-piros rózsa volt a kalapján, amelyet Elba szigetén vett volt, nevetve kapta kezébe a szócsövet és maga felelt: A császár jól érzi magát. – Aki így nevet, bizalmas lábon áll az eseményekkel. Napóleonból a waterlooi reggeli alatt többször kitört ez a kacagás. A reggeli után negyedóráig elgondolkodott, aztán két tábornok leült a szalmakötegre, tollat fogtak a kezükbe, papírlapot fektettek a térdükre, és a császár tollba mondta nekik a hadparancsot.
Kilenc órakor, abban a pillanatban, amikor a francia hadsereg öt oszlopban megindult, kibontakozott a dandárok között a tüzérség, a hadosztályok két vonalban, élükön a zene, amely harci indulót játszott, peregtek a dobok, és harsogtak a trombiták, hatalmasan, szélesen, vidáman, sisakok, kardok és szuronyok tengere a látóhatáron, a császár megindultán kiáltott fel kétszer is: "Nagyszerű! Nagyszerű!"
Kilenc órától fél tizenegyig, szinte hihetetlen, az egész hadsereg állást foglalt és hat sorba rendeződött, hat V-betűt alkotott; hogy a császár kifejezését idézzük. Valamivel a csatarend felállítása után, abban a vihar kezdetét jelző mélységes csendben, amely megelőzi az ütközetet, mikor látott elvonulni három üteget, amelyet az Erlon, Reille és a Lobau hadtestek tizenkét ütegéből vontak el az ő parancsára, azzal a rendeltetéssel, hogy kezdje meg az ütközetet Mont-Saint-Jean bombázásával, a nivelles-i és a genappe-i utak kereszteződésénél, a császár rácsapott Haxo vállára és odaszólt neki:
– Szép huszonnégy kislány, tábornok, mi?
A siker felől biztos volt, mosollyal bátorította az első hadtest utászszázadát, amikor elvonult előtte: ennek azt a parancsot adta, hogy torlaszolja el magát Mont-Saint-Jeanban, rögtön a falu elfoglalása után. Ezt a tartós vidámságot csupán egy fölényes szánakozó mondás árnyékolta: mikor balról, azon a tájon, ahol ma egy nagy sírhalom emelkedik, meglátta tömörülni pompás lovaikon a csodálatos szürke skótokat, ennyit mondott: "Kár értük."
Aztán lóra szállt, elvágtatott Rossomme elé és megfigyelőhelyül egy keskeny gyepes dombhátat választott ki a genappe-brüsszeli úttól jobbra, amely második állomása volt a csata folyamán. Harmadik állomása este hétkor, Belle-Alliance és Haie-Sainte között félelmetes volt; meglehetősen magas domb ez, ma is megvan; mögötte a gárda sorakozott a sík egy hajlatában. E magaslat körül egészen Napóleon közelébe pattantak vissza az ágyúgolyók az országút kövezetéről. Mint Brienne-nél, itt is feje körül fütyültek a golyók és a kartácsdarabok. Körülbelül azon a tájon, ahol a lova lábai állottak, összeszedtek málladozó ágyúgolyókat, régi kardpengéket és eltorzult, rozsdamarta lövedékeket. Scabra rubigine.* Néhány évvel ezelőtt kiástak egy hatvanfontos gránátot, amely még meg volt töltve, a gyújtója azonban tövig letört. Ezen az utolsó állomásán mondta a császár vezetőjének, Lacoste-nak,* aki minden kartácslövésre megfordult és el akart bújni a császár mögött: – Hülye! Szégyelld magad, még majd hátulról lőnek le. – E sorok írója maga is megtalálta ennek a magaslatnak puha földjében, amikor a homokban kotorászott, egy bomba nyakának negyvenhat év rozsdájától elvásott maradványait és ócska vasdarabokat, amelyek úgy törtek össze az ujjai közt, mint a bodzafa vesszői.
A változatosan lejtős hullámos síkság, ahol Napóleon és Wellington összecsapott, nincs már meg, mindenki tudja, nem olyan már, mint 1815. június 18-án volt. Mivel erről a gyászos mezőről hordták össze azt, amiből a csata emlékét emelték, elvették valóságos térszínét, és a történelem megzavarodik, nem ismeri ki magát rajta. Hogy megdicsőítsék, eltorzították. Mikor Wellington két évvel később viszontlátta Waterloot, így kiáltott fel: – Eltüntették a csatateremet. – Ott, ahol ma a hatalmas földpiramis áll, tetejében az oroszlánnal, dombgerinc volt, amely a nivelles-i út felé járható lejtőben ereszkedett, azonban a genappe-i országút felé szinte meredek volt. Ennek a meredekségnek a magasságát még ma is meg lehet mérni két nagy sír halmának a magasságával, amelyek a genappe-brüsszeli út mentén emelkednek; az egyik, a bal oldali angol sír, a másik, a jobb oldali német sír. Francia sír nincs. Franciaországnak ez az egész síkság sírhalom. Annak az ezer meg ezer szekér földnek a jóvoltából, amelyet a százötven láb magas és ötszáz láb kerületű dombhoz összehordtak, a Mont-Saint-Jean fennsík ma enyhe lejtőn megközelíthető; a csata napján főképpen Haie-Sainte felől meredek és szakadékos magaslat volt. Olyan meredek volt itt a domboldal, hogy az angol ágyúk nem látták maguk alatt a völgy mélyén meglapuló majort, az ütközet gócpontját. 1815. június 18-án a záporok még jobban kimosták ezt a meredeket, a sár megnehezítette a feljutást, és nem csupán kapaszkodtak, hanem bele is süppedtek a sárba. A fennsík gerincének hosszában valamiféle árok húzódott, amelyet a távoli szemlélőnek lehetetlen volt észrevennie.
Mi volt ez az árok? Mondjuk meg. Braine-l'Alleud belga falu, Ohain ugyancsak. Ezeket a falvakat, amelyek a földmélyedésben bújnak meg, körülbelül másfél mérföldes út köti össze, amely dombos-völgyes síkon vág át, és mint valami barázda, gyakran belevág és belemélyed a dombokba, minek következtében ez az út bizonyos szakaszain olyan, mint valami szakadék. 1815-ben, mint ma is, ez az út vágta át a mont-saint-jeani fennsík gerincét a genappe-i és a nivelles-i két út között; csak éppen hogy ma egy szinten van a síksággal; akkor mélyút volt. Két oldalát lehordták az emlékdomb céljaira. Ez az út akkor is és még ma is vonalának legnagyobb részében futóárok; néhol tizenkét láb mély futóárok, amelynek nagyon meredek oldalai itt is, ott is, különösen télen, a záporok következtében beomlanak. Történtek itt balesetek is. Az út, mikor Braine-1'Alleud-be ér, olyan szoros, hogy egy gyalogost agyonlapított benne egy szekér, amint erről a kőkereszt értesít, amely ott áll a temető mellett és elárulja a halott nevét: Bernard Debrye úr, brüsszeli kereskedő, és a baleset dátumát: 1637. február.*
[*Íme a felirat:
DOM
ITT VESZTÉ ÉLETÉT
BALESET KÖVETKEZTÉBEN
TALIGA MIATT
BERNARD DEBRYE ÚR BRÜSSZELI KERESKEDŐ
1637 FEBRUÁRIUS (A nap olvashatatlan.)]
Ez az út mélyen belevágott a mont-saint-jeani fennsíkba, hogy egy Mathieu Nicaise nevű parasztot agyonnyomott benne 1783-ban a part beomlása, amiről egy másik kereszt tanúskodik, amelynek a csúcsa elveszett valahol az ugarban, alapja azonban felfordultan ma is ott látható a Haie-Sainte és a mont-saint-jeani major között húzódó úttól balra, a pázsitos lejtőn.
A csata napján ez a mélyút – semmi sem figyelmeztetett rá, a Mont-Saint-Jean gerincének mentén haladt, a meredek tetején ásták meg –, ez a földbe rejtett kocsiút, láthatatlan volt, vagyis félelmetes.

VIII

A császár megkérdez valamit vezetőjétől, Lacoste-tól

Tehát Waterloo reggelén a császár elégedett volt.
Igaza volt; haditerve, ezt már megállapítottuk, csakugyan csodálatos volt.
A csata megkezdődött; nagyon változatos fordulatai, Hougomont ellenállása; Haie-Sainte makacssága; Bauduin eleste; Foy megsebesülése; a váratlanul felbukkant fal, amelyen összezúzódott a Soye-dandár: Guilleminot végzetes hirtelenkedése, akinek nem voltak sem bombái, sem elég puskapora; az ütegek sárbarekedése; tizenöt védtelen ágyú egymásratorlódása Uxbridge támadása miatt egy mély útban; a bombák gyenge hatása, amelyek az angol vonalakba hullottak, belesüppedtek az esőtől feláztatott földbe és csak sár-tűzhányókat tudtak robbantani, éppúgy, mint ahogy a kartács fecskendező sárrá változott; Piré haszontalan tüntetése Braine-l'Alleud-nél; az egész lovasságnak: tizenöt osztályának majdnem teljes megsemmisülése; az angol jobbszárny elleni rosszul sikerült támadás; a balszárny rosszul sikerült behorpasztása, Ney furcsa félreértése, amellyel, ahelyett, hogy oszlopokra bontotta volna, összetömörítette az első hadtest négy hadosztályát huszonhét sor mélységben és kétszáz embernyi arcélben, kitette őket a kartácstűznek; az iszonyatos lyukak, amelyeket az ágyúgolyók vágtak ezekben a tömegekben; a támadó oszlopok széthullása; a szárnyaikban hirtelen felbukkant oldalzó üteg; Bourgeois, Donzelot és Durutte kudarca: Quiot visszaszorítása; Vieux hadnagynak, ennek a tüzériskolából épp most kikerült Herkulesnek megsebesülése abban a pillanatban, amikor fejszecsapással beverte Haie-Sainte kapuját a genappe-brüsszeli út kanyarulatát záró angol torlasz záporozó tüzében; a gyalogság és lovasság közé szorult Marcognet-hadosztály összelövetése közvetlen közelből a gabonában – Best és Pack haditette – lekaszabolása; Ponsomby haditette; hét ágyúból álló ütegének beszegzése; a szász-weimari herceg helytállása, aki Erlon gróf ellenére tartotta Frischemont-t és Smohaint; a 105. ezred zászlajának elvesztése, a 45. ezred zászlajának elvesztése; az a fekete porosz huszár, akit a Wawre és Plancenoit között hírszerző járőri szolgálatot teljesítő háromszáz vadászból álló repülő oszlop katonái elfogtak, a nyugtalanító dolgok, amiket ez a fogoly elmondott; Grouchy késlekedése;* ezerötszáz ember lemészárlása nem egészen egy óra alatt az hougomont-i gyümölcsösben; ezernyolcszáz ember eleste még kevesebb idő alatt Haie-Sainte körül – mindezek a viharos események, amelyek mint a csata fellegei száguldottak Napóleon előtt, alig zavarták meg tekintetét és nem borították árnyékba ezt a magabízó császári arcot. Napóleonnak az volt a szokása, hogy mereven nézte az ütközetet. Sohasem akarta kínosan, számról számra összeadni az apró részleteket; a számok nem voltak fontosak neki, feltéve, hogy ez volt az összegük: győzelem; hogy a kezdetbe hibák csúsztak, azon nem izgult fel, hiszen szentül hitte, hogy a befejezésnek ő az ura, az az ő hatalmában van; tudott várni abban a feltevésben, mintha nem is ő forogna szóban és egyenrangú ellenfél gyanánt bánt a végzettel. Mintha ezt mondta volna a sorsnak: Úgysem mered.
A félig fény, félig árny Napóleon érezte, hogy a jóban pártfogást, a rosszban kíméletet élvez. Egyetértésben, azt mondhatnék, cimboraságban volt, vagy legalább azt hitte, hogy van az eseményekkel, ami egyenértékű az ókori sebezhetetlenséggel.
Mégis, aki már átélte a Berezinát.* Lipcsét* és Fontainebleau-t,* annak bizony oka lehetett volna bizalmatlankodni Waterlooban. Az égboltozat mélyén valami titokzatos szemöldökráncolás komorlott fel.
Abban a pillanatban, amikor Wellington hátrált. Napóleon megremegett. Hirtelen látta, hogy a Mont-Saint-Jean fennsík kiürül, és az angol hadsereg arcvonala eltűnik. Ez a hadsereg zárkózott, de hátrált. A császár félig felemelkedett a kengyelvasban. A győzelem villáma lobbant a szemében.
Nekiszorítja Wellingtont a soignes-i erdőnek és tönkreveri, ez annyi, hogy Franciaország véglegesen földreteperi Angliát; ez Crécy,* Poitiers,* Malplaquet és Ramillies* megbosszulása. Marengo* hőse letöri Azincourt-t.*
Ekkor a császár elgondolkodott a rettenetes fordulaton és még egyszer végigjártatta távcsövét a csatatér minden pontján. Gárdája lábhoz tett fegyverrel figyelte alulról, szent áhítattal. Elgondolkozott; vizsgálta a lejtőket, megjegyezte az ereszkedőket, kémlelte a facsoportokat, a rozstáblákat, az ösvényt; mintha minden bokrot számba vett volna. Mereven szemlélte a két út angol torlaszait, a két hatalmas fatorlaszt; azt, amely a genappe-i úton Haie-Sainte felett állt, két ágyúval fel fegyverezve – az egész angol tüzérségnek csak ez a két ágyúja irányult a csatatér közepe felé –, és a másikat a nivelles-i úton, amelyen megcsillantak a Chassé-dandár hollandusainak szuronyai. Észrevette e torlasz mellett az öreg, fehérre festett Szent Miklós-kápolnát, amely a Braine-l'Alleud-i keresztút hajlatánál van. Lehajolt és halkan odaszólt vezetőjének, Lacoste-nak. A vezető, valószínűleg hazugul, tagadón rázta a fejét. A császár fölegyenesedett és elgondolkodott.
Wellington hátrált. Nem volt egyéb hátra, mint betetőzni ezt a visszavonulást a megsemmisítésével.
Napóleon hirtelen megfordult és lóhalálában futárt küldött Párizsba azzal a hírrel, hogy az ütközetet megnyerte.
Napóleon egyike volt azoknak a lángelméknek, amelyekből mennydörgés harsog elő.
Most megtalálta a villámot, amellyel lesújt.
Parancsot adott Milhaud vérteseinek, hogy foglalják el a Mont-Saint-Jean fennsíkot.

IX

Amire nem számítottak

Háromezerötszázan voltak. Arcvonaluk negyedmérföldes volt. Hatalmas nagy lovakon gigászi férfiak voltak ezek. Huszonhat lovasszázad; és mögöttük, erősítésükre, Lefevbre-Desnouettes hadosztály, százhat válogatott csendőr, a gárdavadászok, ezerkilencszázkilencvenhét ember és a gárdalándzsások, nyolcszáznyolcvan lándzsa. Sisakjukon nem volt forgó, és a vértjük kovácsolt vas, nyeregpisztoly a nyeregkápájukban és hosszú szablya. Reggel az egész hadsereg megcsodálta őket, mikor kilenc órakor trombitaharsogással – miközben valamennyi zenekar rázendített a birodalmi himnuszra – jöttek zárt oszlopokban, egyik ütegük oldalvást, a másik középütt, két sorban kibontakoztak a genappe-frischemont-i út között és elfoglalták hadállásukat abban a hatalmas második vonalban, amelyet Napóleon oly bölcsen állított össze, és amelynek valósággal két vasszárnya volt, mivel a szélső bal oldalán Kellermann vértesei és szélsőjobb oldalán Milhaud vértesei állottak.
Bemard szárnysegéde megvitte nekik a császár parancsát. Ney kardot rántott és az élükre ugratott. Az óriási svadronok megmozdultak.
Ekkor félelmetes látvány bontakozott ki.
Ez az egész lovasság, kivont karddal, lobogó zászlókkal és harsogó trombitákkal, hadosztályonként oszlopokra szakadozva lezúdult egy mozdulattal, mint egyetlen ember a bronz faltörő kos pontosságával, amely rést vág, a Belle-Alliance-i dombon, behatolt abba a félelmetes körzetbe, ahol már annyi ember hullott el, eltűnt a füstben, aztán kibukkant ebből az árnyékból, feltűnt a völgy túlsó oldalán, változatlanul tömören és zártan, rohamban vágtatott fel a rázúduló kartácsok felhőjén keresztül, a Mont-Saint-Jean fennsík sáros lejtőjén. Súlyosan, fenyegetőn, rendíthetetlen ül mentek fölfelé; a puskaropogás és az ágyútűz szüneteiben hallani lehetett ezt a mennydörgő lódobogást. Mivel két hadosztály volt, két oszlopot alkotott; a Wathier-hadosztály foglalta el a jobb-, a Delord-hadosztály a balszárnyat. Messziről úgy látszott, mintha a fennsík gerince felé két óriási acélkígyó nyújtózna fel. Úgy tehénkedett bele az ütközetbe, mint egy mesebeli szörnyeteg.
Azóta, hogy a nehézlovasság bevette a borodinói* nagy erődöt, ehhez hasonlót nem lehetett látni; Murat nem volt itt, de Ney megint itt volt. Úgy látszott, hogy ez a tömeg egyetlen szörnyeteggé vált, és egyetlen lelke van. Minden svadron hullámzott és duzzadozott, mint a polip karja. Észre lehetett venni őket egy imitt-amott megszakadt hatalmas füstfellegen keresztül. Sisakok, ordítások, kardok összevisszasága, lófarkak vad ficánkolása az ágyúdörgésben és a harsonazengésben, fegyelmezett és rettenetes zűrzavar, legfelül a vértesek, mint a szörnyeteg pikkelyei.
Mintha valami régmúlt korszakról szólna ez az elbeszélés. Kétségtelen, hogy valami ehhez hasonló látomás tűnik fel az ősrégi orfikus hőskölteményekben,* amelyek emberlovakról beszélnek, az antik hippanthroposokról, ezekről az emberarcú és lószügyű titánokról, amelyek rohamban vágtattak fel az Olimpuszra, rettenetesen, sebezhetetlenül, fenségesen; istenek és állatok.
Furcsa számbeli találkozás; huszonhat zászlóalj fogadta ezt a huszonhat századot. A fennsík gerince mögött az álcázott üteg árnyékában az angol gyalogság, tizenhárom négyszögben, négyszögenként két zászlóalj, és két vonalban, hét az elsőben, hat a másodikban, vállhoz szorított puskaaggyal, célzásra emelt puskával, nyugodtan, némán, mozdulatlanul várta a történendőket. Nem látta a vérteseket, és a vértesek nem látták őt. Hallotta ennek az emberáradatnak a felkapaszkodását. Hallotta háromezer ló egyre erősödő dobogását, a vágtató patkók váltakozó és ütemes csattogását, a vértek csörrenését, a szablyák csendülését és valami vad, hatalmas szél zúgását. Félelmetes csend volt, aztán hirtelen kardok hosszú sora villant a fölemelt karokban, a gerinc fölött, és a sisakok, trombiták, zászlók és háromezer ősz bajuszos katona kiáltotta egyszerre: – Éljen a császár!
Az egész lovasság rázúdult a fennsíkra, és ez olyan volt, mint valami földindulás kezdete.
Egyszerre csak, tragikus dolog, az angolok bal oldalán, a mi jobbszárnyunkon, a vértesek oszlopának éle iszonyú ordítással megtorpant. Mikor a gerinc tetejére értek, nekivadultan, fékevesztett dühvel, rohamban, hogy megsemmisítsék ezeket a négyszögeket és ágyúkat, a vértesek egyszerre csak észrevették, hogy közöttük és az angolok között egy árok, egy szakadék tátong. Az ohaini mélyút.
Irtózatos pillanat volt ez. A mélyút, váratlanul, ott tátongott meredeken lovaik lába alatt, két öl mélységben két fala között; a második sor beletaszította az elsőt, és a harmadik beletaszította a másodikat; a lovak felágaskodtak, hátradobták magukat, farukra hulltak, elcsúsztak, négy lábuk a levegőbe meredt, ledobták és letaposták lovasaikat, nem volt mód a visszavonulásra, az egész oszlop olyan volt, mint egy kilőtt golyó, az angolok legázolására felgyülemlett roham sebessége magukat a franciákat gázolta le, az irgalmatlan mélyúton csak úgy lehetett átmenni, ha előbb megtelik, lovasok és lovak egymás hegyén-hátán hemperegtek bele, agyonnyomták egymást, a szakadék egyetlen hústömeg volt már, és mikor ez a mélység megtelt élő emberekkel, át lehetett menni rajta, és a többiek át is mentek. A Dubois-dandárnak majdnem harmadrésze belezuhant ebbe a mélységbe.
Itt kezdődött a csata elvesztése.
Egy helyi hagyomány, amely nyilvánvalóan túloz, azt mondja, hogy kétezer ló és ezerötszáz ember pusztult el az ohaini mélyútban. Ebben a számban valószínűleg benne vannak a többi hullák is, amelyeket a csata másnapján beledobáltak ebbe a szakadékba.
Futtában jegyezzük meg, hogy ez volt az a keservesen megszenvedett Dubois-dandár, ez volt, amely egy órával előbb egyéni vállalkozás gyanánt elvette a lüneburgi zászlóalj zászlaját.
Napóleon, mielőtt ezt a feladatot rábízta volna Milhaud vérteseire, megvizsgálta a terepet, de nem láthatta a mélyutat, amely még csak türemlést sem vetett a fennsík felületén. Mégis felfigyelt, és a kis fehér kápolna, amely a nivelles-i országút sarkát jelzi, szeget ütött a fejébe, esetleges akadályt sejtett és ezért valószínűleg kérdést intézett vezetőjéhez, Lacoste-hoz. A vezető tagadólag felelt. Szinte azt mondhatnók, hogy ennek a parasztnak a fejrázása volt az oka Napóleon katasztrófájának.
Még más végzetes dolgok is támadtak.
Lehetséges volt-e, hogy Napóleon megnyerje ezt a csatát? Mi nemmel felelünk. Miért? Wellington miatt? Blücher miatt? Nem. Isten miatt.
Az, hogy Bonaparte győzzön Waterloonál, kívül esett a tizenkilencedik század törvényszerűségén. Újabb események sorozata készült, amelyben Napóleon számára nem volt már hely. Az események rosszindulata már hosszú idő óta megmutatkozott.
Ideje volt, hogy ez a hatalmas ember összeomoljon.
Ez az ember oly túlságosan rásúlyosodott az emberiség sorsára, hogy zavarta az egyensúlyt. Ez az egyéniség egymaga többet számított, mint az egész világ. Ha minden telivér emberi életerő egyetlen emberben összpontosulna, ha az egész világ összetornyosulna egyetlen ember agyában, az halálos csapás volna a civilizációra, ha tartós lehetne. Eljött a pillanat, hogy a megvesztegethetetlen legfőbb igazságosság megadja a jelet. Valószínűleg panaszt emeltek már az elvek és elemek, amelyektől az erkölcsi világban éppúgy, mint az anyagi világban, a szabályszerű nehézkedések függnek. A párolgó vér, a túltömött temetők, a könnyező anyák, mindezek félelmetes vádbeszédek. Valahányszor a föld valami többletteher alatt nyög, titokzatos sóhajtások sírnak fel a sötétségben, amelyeket megért a végtelenség.
Napóleont följelentették a végtelenségnél, s az elhatározta a bukását.
Útjában volt az Istennek.
Waterloo nem csupán ütközet; Waterloo a világegyetem arcvonalának megváltozása.

X

A Mont-Saint-Jean fennsík

Ugyanabban az időben, mikor a mélyutat megpillantották, az üteg is levette álarcát.
Hatvan ágyú és tizenhárom négyszög záporozta golyóival közvetlen közelből a vérteseket. A rettenthetetlen Delord tábornok katonásan tisztelgett az angol ütegnek.
Az egész angol lovastüzérség vágtatva tért vissza a négyszögekhez. A vértesek meg sem álltak. A mélyúti katasztrófa megtizedelte őket, de nem vette el bátorságukat. Ezek olyan emberek voltak, hogyha a számuk megfogyott, megnőtt a szívük.
Csupán a Wathier-oszlopot sújtotta a pusztulás; a Delord-oszlop, amelyet Ney, mintha csak valami csapdát sejtett volna, balra hajlított, teljes épségben érkezett meg.
A vértesek rávetették magukat az angol négyszögekre.
Vágtában megeresztették a kantárt, kardjukat a foguk közé, pisztolyukat markukba szorították: ilyen volt a roham.
Vannak pillanatok a csatában, amikor az ember lelke úgy megkeményedik, hogy a katonát szoborrá merevíti, hogy minden hús gránittá keményedik. Az angol zászlóaljak e sodró támadás alatt meg sem moccantak.
Hát ez irtózatos volt.
Az angol négyszögek valamennyi arcvonalát egyszerre támadták meg. Őrjöngő kavarodás burkolta be őket. Ez a hideg gyalogság érzéketlen maradt. Az első sor fél térdre ereszkedve, szuronnyal fogadta a vérteseket, a második sor tüzelt rájuk; a második sor mögött a tüzérek megtöltötték ágyúikat, a négyszög arcvonala megnyílt, utat nyitott a kartácstűznek, aztán bezárult. A vértesek azzal feleltek, hogy beléjük gázoltak. Hatalmas lovaik ágaskodtak, beletapostak a sorokba, átugrottak a szuronyokat és gigászok gyanánt zuhantak az élő négy fal közé. Az ágyúgolyók lyukakat szakítottak a vértesek soraiban, a vértesek réseket vágtak a négyszögeken. Egész embersorok tűntek el összetaposva a lovak patái alatt. A szuronyok belemélyedtek ezeknek a kentauroknak* a hasába. Innen van az az iszonyatos sebesülés, amit máshol talán nem lehetett még látni. A négyszögek, amelyeket megcsipkézett ez az ágaskodó lovasság, rendületlenül zárkóztak. A kartácstüzük kimeríthetetlen volt, egyre dördültek a robbanások a rohamozok között. Szörnyűséges volt ennek a csatának a képe. Ezek a négyszögek nem zászlóaljak voltak már, hanem tűzokádók; ezek a vértesek nem lovasság volt már, hanem orkán. Minden négyszög tűzhányó volt, amelyet felhő támad meg; a láva viaskodik a villámmal.
A legszélsőbb jobb oldali négyszög, a legvédtelenebb, fedezetlen volt, és szinte az első összecsapásban megsemmisült. Ez a négyszög a 75. Highlander-ezredből* alakult. Középütt a dudás, miközben körülötte folyt a gyilkolás, mélységes közömbösséggel lesütötte mélabús szemét, amely teli volt az erdők és tavak sugárzásával, ott ült egy dobon, dudáját a hóna alá szorította, és hegyi dallamokat fújdogált. Ezek a skótok úgy haltak meg, hogy Ben Lothianra* gondoltak, mint ahogy a görögök Argosra* emlékeztek. Egy vértes kardja átvágta a dudát és a kart is, amely tartotta, elvágta a dalt, megölte a dalost.
A vértesekkel szemben, akik aránylag kevesebben voltak s még a mélyúti katasztrófában is megfogytak, ott állt szinte az egész angol hadsereg, csakhogy ők megsokszorozták magukat, minden ember fölért tízzel. Közben néhány hannoveri zászlóalj megingott. Wellington meglátta ezt, és eszébe jutott a lovassága. Ha Napóleonnak ugyanebben a pillanatban eszébe jutott volna a gyalogsága, megnyerte volna a csatát. Ez a feledékenység volt nagy, végzetes hibája.
Egyszerre csak a vértesek, a támadók, észrevették, hogy támadják őket. Az angol lovasság hátukba került. Előttük a négyszögek, mögöttük Somerset; Somerset, azaz ezernégyszáz gárdadragonyos. Somerset jobbszárnyán Dornberg volt a német könnyű lovassággal, és balszárnyán Trip a belga karabélyosokkal; a vértesek, akiket oldalt és szemben, elülről és hátulról, gyalogság és lovasság támadott, minden irányban kénytelenek voltak vállalni a harcot. Mit törődtek vele? Olyanok voltak, mint a forgószél. Hősiességüket emberi szó ki nem fejezheti.
Ezenfelül ott volt hátuk mögött a folytonosan mennydörgő üteg. Csak így történhetett, hogy ezek az emberek a hátukon kaptak sebet. Egyikük vértje, amelyet a bal lapockánál átfúrt egy kartácsszilánk, ott van az úgynevezett Waterlooi múzeum gyűjteményében.
Ilyen franciákhoz ilyen angolok illettek.
Nem volt ez már küzdelem, hanem révület, őrjöngés, lelkek és hősiességek örvényes felviharzása, villámló kardok orkánja. Az ezernégyszáz gárdadragonyosból egy pillanat alatt csak nyolcszáz maradt: Fuller, az alezredesük holtan rogyott össze. Ney odarohant Lefevbre-Desnouettes lándzsásaival és vadászaival. A Mont-Saint-Jean fennsíkot elfoglalták, elvesztették, megint elfoglalták. A vértesek otthagyták a lovasságot, hogy a gyalogság ellen forduljanak, vagy helyesebben szólván, ez az egész félelmetes összevisszaság úgy kavargott, hogy egyik fél sem tágított. A négyszögek mindvégig helytálltak. Tizenkét támadás volt. Ney alól négy lovat kilőttek. A vértesek fele ott maradt a fennsíkon. Ez a tusa két óra hosszat tartott.
Az angol hadsereget alapjában rendítette meg. Semmi kétség, hogyha első rohamukban nem gyengítette volna meg őket a mélyúti katasztrófa, akkor a vértesek összemorzsolták volna a derékhadat és megszerezték volna a győzelmet. Ennek a páratlan lovasságnak a láttára Clinton,* aki pedig látta Talaverát és Badajozt,* valósággal kővé dermedt. Wellington, aki háromnegyed részben már le volt győzve, hősiesen megbámulta őket. Halkan ezt mondta:
– Fenséges!*
[* Splendid! (hiteles mondás) (A szerző jegyzete).
A vértesek a tizenhárom négyszög közül hetet megsemmisítettek, hatvan ágyút zsákmányoltak vagy beszegeztek és elvettek az angol ezredektől hat zászlót, amelyeket három vértes és három gárdavadász azonnal elvitt a császárnak a Belle-Alliance-i major elé.
Wellington helyzete rosszabbodott. Ez a különös ütközet olyan volt, mint egy párbaj két fenekedő sebesült között, akik egyre csak támadják egymást, makacsul ellenállnak és minden vérüket elhullatják. Vajon melyik esik el elsőnek a kettő közül?
A fennsíkon tovább folyt a tusa.
Meddig mentek a vértesek? Senki sem tudná megmondani. Csak annyi bizonyos, hogy a csata másnapján egy holt vértest lovastul ott találtak Mont-Saint-Jeanban, a kocsik hídmérlegének a gerendázatában, éppen azon a ponton, ahol a nivelles-i, genappe-i, La Hulpe-i és brüsszeli négy út találkozik és szeli egymást. Ez a lovas átvágott az angol vonalakon. Azoknak az embereknek egyike, akik felszedték ezt a holttestet, még ma is él Mont-Saint-Jeanban. Dehaze a neve. Akkor tizennyolc éves volt.
Wellington érezte, hogy meginog. A döntő pillanat közel volt.
A vértesek nem értek el sikert, olyan értelemben, hogy a középet nem sikerült áttörniük. Mivel a fennsík mind a két félé volt, egyiké sem volt, és végül nagyobb részében az angolok birtokában maradt. Wellington tartotta a falut és a síkság magaslatát; Ney csupán a gerincet és a lejtőt tartotta. A két ellenfél mintha belegyökerezett volna ebbe a gyászos földbe.
Csakhogy az angolok meggyengülése gyógyíthatatlannak látszott. Ennek a hadseregnek a vérvesztesége szörnyű volt. Kempt a balszárnyon erősítést kért. – Nincs – üzente vissza Wellington –, haljon meg! – Majdnem ugyanebben a percben, különös egyezés jellemzi a két hadsereg kimerülését: Ney gyalogságot kért Napóleontól, és Napóleon felkiáltott: – Gyalogságot! Hát honnan vegyem? Talán csináljak?
Mégis az angol hadsereg volt a betegebb. A vasvértes és acélmellű hatalmas lovasosztagoknak dühös rohamai összemorzsolták a gyalogságot. Néhány ember egy zászló körül jelezte egy-egy ezred helyét, némelyik zászlóaljat már csak kapitány vagy hadnagy vezényelte; az Alton-hadosztály, amellyel már Haie-Sainte-nél oly kegyetlenül elbántak, majdnem megsemmisült; a Van Kluze-dandár rettenthetetlen belgái ott hevertek a gabonában a nivelles-i út hosszában; úgyszólván semmi sem maradt meg azokból a hollandus gránátosokból, akik 1811-ben Spanyolországban a mi óráinkban küzdöttek Wellington ellen, és akik 1815-ben az angolokkal szövetkezetten Napóleon ellen harcoltak. Rengeteg tiszt pusztult el. Lord Uxbridge-nek, aki másnap eltemettette a combját, össze volt zúzva a térde. Míg francia részről a vérteseknek ebben a tusájában Delord. Lhéritier, Colbert, Dnop, Travers és Blancard harcképtelenné vált, angol részről Alten megsebesült, Barne megsebesült, Delancey elesett, Van Meeren elesett, Ompteda elesett, Wellington egész vezérkarát megtizedelték, és ebben a véres egyenlegben Anglia húzta a rövidebbet. A második gárdagyalogezred öt alezredest, négy kapitányt és három zászlóst vesztett; a 30. gyalogezred első zászlóalja huszonnégy tisztet és száztizenkét katonát vesztett; a 79. hegyi ezrednek huszonnégy tisztje megsebesült, tizennyolc tisztje elesett, négyszázötven katonája meghalt. A hannoveri Cumberland-huszárok, a teljes ezred, élén ezredesével, Hacke-kal, akit később bíróság elé állítottak és lefokoztak, mindenestül megfutamodott a csatából, bemenekült a soignes-i erdőbe és egészen Brüsszelig hintette a bomlás magvait. A szekerek, az ágyútalpak, a poggyászkocsik, a sebesültekkel zsúfolt szekerek, amikor látták, hogy a franciák tért nyernek és közelednek az erdőhöz, bemenekültek; a hollandusok, akiket a francia lovasság kaszabolt, kétségbeesett ordítozásban törtek ki. Ma is élő szemtanúk vallomása szerint körülbelül két mérföld hosszúságban torlódtak össze a menekülők, Vert-Coucou-tól egészen Groenendaelig, Brüsszel irányában. Ez a pánik akkora volt, hogy Condé herceget* Malines-ban és XVIII. Lajost Gentben magával ragadta. Nem számítva azt a gyenge tartalékot, amely a Mont-Saint-Jean majorban levő segélyhely mögött volt felállítva, és a Vivian- és Vandeleur-dandárokat, amelyek a balszárnyat fedezték, Wellingtonnak nem volt lovassága. Megszámlálhatatlan üteg hevert leszerelve. Ezeket a tényeket elismeri Siborne; és Pringle, aki túlozza a pusztulást, arra az állításra ragadtatja magát, hogy az angol-hollandus hadsereg harmincnégyezer emberre olvadt. A vasherceg nyugodt maradt, de ajkai elfehéredtek. Vincent osztrák biztos, Alava spanyol biztos, akik az angol vezérkar társaságában figyelték a csatát, azt hitték, hogy a hercegnek vége van. Öt órakor Wellington kivette az óráját és hallották, amint sötéten ennyit dörmögött: – Blücher, vagy az éjszaka!
Körülbelül ebben a pillanatban Frischemont felől a magaslaton szuronyok távoli vonala csillant meg.
Itt van ennek a gigászi drámának a sorsfordulata.

XI

Napóleonnak rossz a vezetője, Bülownak* jó a vezetője

Napóleon megdöbbentő tévedése ismeretes; Grouchyt várta, Blücher érkezett; az élet helyett a halál.
A sorsnak vannak ilyen fordulatai; az ember a világ uralmát reméli; és felbukkan előtte Szent Ilona.
Ha a pásztorfiú, aki Bülownak, Blücher alvezérének vezetője volt, azt a tanácsot adja neki, hogy inkább Frischemont fölött lépjen ki az erdőből, mint Plancenoit alatt, akkor a tizenkilencedik század talán másként alakul. Napóleon megnyerte volna a waterlooi csatát. A Plancenoit alatti út kivételével, a porosz hadsereg minden más úton olyan mélyútba került volna, amelyen nem tudott volna átkelni a tüzérsége, és Bülow nem érkezett volna meg.
Nos, egyórai késedelem – ez Muffling* porosz tábornok megállapítása –, és Blücher nem találta volna talpon Wellingtont: "A csata elveszett volna."
Látnivaló: ideje volt, hogy Bülow megérkezzék. Különben nagyon sokat késett. Dion-le-Mont-nál táborozott és hajnalban indult útnak. De az utak járhatatlanok voltak, és hadosztályai megrekedtek a sárban. Az ágyúk tengelyig süppedtek a kerékvágásokba. Ezenfelül át kellett kelni a Dyle-en, a wawre-i keskeny hídon; a hídhoz vezető utcát felgyújtották a franciák; a tüzérség muníciós és társzekereinek – minthogy nem mehettek keresztül a két égő házsor között – várakozniuk kellett, míg eloltják a tüzet. Dél volt, mikor Bülow előcsapata még nem tudta elérni Chapelle-Saint-Labert-t.
Az ütközet, amely két órával előbb kezdődött, négy órakor véget ért volna, és Blücher akkor ért volna oda, amikor Napóleon már megnyerte a csatát. Ilyenek ezek a roppant véletlenek, arányosak valami végtelenséggel, amit nem tudunk felfogni.
Déltájban a császár messzelátójával elsőnek vett észre a látóhatár szélén valamit, ami lekötötte figyelmét. Megszólalt:
– Látok ott lent valami felhőt, mintha csapatok volnának. – Aztán megkérdezte a dalmáciai hercegtől: – Soult, mit lát ön Chapelle-Saint-Lambert irányában?
A tábornagy odairányította távcsövét és így felelt:
– Négy- vagy ötezer embert, Sire. Bizonyosan Grouchy.
Azonban ez a valami mozdulatlan maradt a ködben. A vezérkar valamennyi távcsöve tanulmányozta ezt a "felhőt", amelyet a császár mutatott. Egyesek azt mondták: pihenő menetoszlop. A legtöbben azt mondták: ezek fák. Az igazság az, hogy a felhő nem moccant. A császár ennek a homályos pontnak a felderítésére kiküldte Damon könnyű lovashadosztályát.
Bülow csakugyan nem mozdult. Előcsapata nagyon gyenge volt, nem tehetett semmit. Meg kellett várnia a hadtest zömét, és az volt a parancsa, hogy egyesítse erőit, mielőtt tűzbe megy: de Blücher, mikor észrevette Wellington veszedelmét, öt órakor parancsot adott Bülownak a támadásra, és ekkor mondta ezt az emlékezetes mondatot: "Lélegzethez kell juttatni az angol hadsereget."
Kevéssel utóbb a Losthin-, Hiller-, Hacke- és Ryssel-hadosztályok kibontakoztak Lobau hadteste előtt. Vilmos porosz herceg* lovassága kibukkant a Bois de Paris-ból, Plancenoit lángolt, és hullani kezdtek a porosz ágyúgolyók, egészen a Napóleon mögött tartalékban álló gárda soraiba.

XII

A gárda

A többit tudjuk: egy harmadik hadsereg beavatkozása, a csata szétzilálódása, hirtelen nyolcvanhat ágyútorok megdördülése. Pirch váratlan megérkezése Bülowval, a Ziethen-lovasság,* amelyet Blücher személyesen vezényelt, a franciák visszaszorítása, Marcognet elsöprése az ohaini fennsíkról, Durutte kiverése Papelotte-ból. Donzelot és Quiot hátrálása, Lobau oldalba támadása, az új ütközet, amely alkonyatkor zúdult rá széttöredezett ezredeinkre, az egész angol vonal új támadása és előnyomulása, a francia hadseregben vágott roppant rés, az egymást támogató angol kartácstűz és porosz kartácstűz, az emberirtás, az arcvonal bomlása, a szárnyak bomlása, a gárda harcvonalba lépése ebben a borzalmas összeomlásban.
Mivel megérezte, hogy halni megy, elkiáltotta magát: "Éljen a császár!" A történelemben nincs megindítóbb valami, mint az éljenzésben kirobbanó haláltusa.
Az ég egész nap borús volt. Egyszerre csak, ebben a pillanatban, esti nyolc óra volt, a látóhatár felhői megszakadtak és a nivelles-i út szilfáin át kiárasztották a nyugvó nap hatalmas komor vörösségét. Ezt a napot Austerlitznél fölkelőben látták.
Ebben a döntő összecsapásban a gárda minden zászlóalját egy-egy tábornok vezényelte. Friant, Michel, Roguet,* Harlet, Mailét, Poret de Morván volt itt. Amikor feltűntek a gárdagránátosok hegyes süvegei, rajtuk a széles ércsas, szimmetrikusan, rendekben, nyugodtan, büszkén, ennek a tombolásnak a ködében, az ellenségen tisztelet áradt el Franciaország iránt; úgy érezték, hogy húsz győzelem vonul be a csatatérre kiterjesztett szárnyakkal, és azok, akik győztek, azt hitték, hogy vereséget szenvedtek és hátráltak; de Wellington rájuk kiáltott:
– Talpra, gárdisták, és jól célozzatok!
Az angol vörös gárdaezred, amely a sövények mögött feküdt, talpra ugrott, kartácszápor lyuggatta át a háromszínű zászlót, amely ott röpködött sasaink körül, mindenki rohant, és megkezdődött a végső vérfürdő. A császári gárda érezte a sötétben, hogy a hadsereg hátrál körülötte, érezte a pusztulás roppant megrázkódtatását, hallotta a menekülők kétségbeesett ordítozását, amely elnyomta az "éljen a császár"-t, és míg mögötte futottak, ő tovább nyomult előre, miközben egyre jobban tizedelték a golyók, és hulltak és hulltak minden lépésnél, amit megtettek. Nem voltak itt ingatagok, nem voltak itt gyávák.
Ebben a csapatban a közkatona éppolyan hős volt, mint a tábornok. Egyetlen ember sem riadt vissza az öngyilkosságtól. Ney, aki az önkéntes halál egész nagyságában magasodik fel előttünk, eszeveszetten belerohant minden veszedelembe ebben a tombolásban. Itt már az ötödik lovat lőtték ki alóla. Csorgott róla a verejték, szeme lángolt, ajka tajtékzott, egyenruhája kigombolódott, egyik vállrojtját félig levágta valami lovas gárdista kardcsapása, nagy ércsasát behorpasztotta egy golyó, véresen, sárosan, felségesen, törött karddal a kezében így kiáltott:
– Ide nézzetek, így hal meg egy francia marsall a csatatéren! – De hiába, nem halt meg. Megriadt, méltatlankodott. Drouet d'Erlonnak ezt a kérdést vágta oda: – Hát te nem öleted meg magad, hé? – Odakiáltotta a tüzérség tombolásában, amely ezt a maroknyi embert pusztította: – Hát nekem egy se jut? Ó! Bárcsak valamennyi angol ágyúgolyó az én hasamba vágna bele! – Szerencsétlen, francia golyók számára* maradt meg az életed!

XIII

A katasztrófa

A gárda mögött gyászos volt az összeomlás.
A hadsereg hirtelen tört meg minden oldalon, Hougomont-nál, Haie-Sainte-nél, Papelotte-nál, Plancenoit-nál. Az "Árulás" kiáltást nyomon követte a "Fussunk, ki merre lát!" kiáltás. Egy megfutamodó hadsereg olyan, mint a hóolvadás. Minden hajladozik, meghasad, recseg-ropog, tántorog, hömpölyög, elhull, megtorpan, vágtat, száguld. Elképzelhetetlen széthullás. Ney lovat kér valakitől, felpattan rá és kalap nélkül, nyakkendő nélkül, kard nélkül keresztbe áll a brüsszeli országúton, megállítja az angolokat és egyúttal a franciákat. Igyekszik visszatartani a hadsereget, hívja, szidja, belecsimpaszkodik a menekülőkbe, de az ár átcsap rajta. A katonák menekülnek előle ezzel a kiáltással: – Éljen Ney marsall! – Durutte két ezrede jön és megy riadtan és mintegy ide-oda hányódva az ulánusok kardjai és a Kempt-, Best-, Pack- és Rylandt-dandárok puskatüze között, a csatában legborzalmasabb a fejvesztett menekülés; a barátok leszúrják egymást, hogy menekülhessenek; osztályok és zászlóaljak egymásnak robbannak és szétszórják egymást: roppant tajtékja a csatának. Lobau-t az egyik szárnyon, Reille-t a másikon elsodorja az áradat, Napóleon hiába állít falat elébük gárdája maradványaival; hiába dobálja be utolsó erőfeszítéssel a rendelkezésére álló lovasosztályokat. Quiot meghátrál Vivian előtt, Kellermann Vandeleur előtt, Lobau Bülow előtt, Morand Pirch előtt, Dómon és Subervic Vilmos porosz herceg előtt. Guyot-t, aki rohamra vezette a császár lovasszázadát, az angol dragonyosok gázolják agyon. Napóleon végigvágtat a menekülők során, buzdítja, sürgeti, fenyegeti őket, könyörög nekik. Valamennyi száj, amely reggel "éljen a császár"-t ordítozott, most csak tátog; alig ismernek rá. A frissen érkezett porosz lovasság nekivág, repül, sújt, vág, aprít, gyilkol, irt. A szekerek lovai megbokrosodnak, az ágyúk menekülnek; a vonatcsapat katonái kifogják a lovakat a muníciós szekerekből és felkapnak rájuk, hogy meneküljenek; négy kerekükkel a levegőbe meredő felfordult társzekerek torlaszolják el az utat, és ez mind újabb alkalom a mészárlásra. Agyonnyomják egymást, legázolják, halottakon és élőkön taposnak. Kezük-lábuk eszeveszetten dolgozik. Örvénylő tömeg lepi be az utakat, az ösvényeket, a hidakat, a síkokat, a dombokat, a völgyeket, az erdőket, amit mind telezsúfolt negyvenezer embernek ez a rohanása. Ordítás, kétségbeesés, gabonába behányt hátizsákok és puskák, kard, amellyel utat vágnak maguknak, nincs már bajtárs, nincsenek tisztek, nincsenek tábornokok, csak kimondhatatlan rémület. Ziethen kényére-kedvére kaszabolja Franciaországot. Az oroszlánok őzekké gyávultak. Ilyen volt ez a menekülés.
Genappe-nál megpróbáltak visszafordulni, helytállni, feltartóztatni az ellenséget. Lobau összeszedett háromszáz embert. Eltorlaszolták a falu bejáratát; de az első porosz kartácssortűzre mindenki hanyatt-homlok menekült, és Lobau foglyul esett. Még ma is látni ennek a kartácssortűznek a nyomát az út jobb oldalán álló, régi téglaházikó ódon oromfalán, néhány percnyire Genappe előtt. A poroszok rávetették magukat Genappe-ra, egészen bizonyosan nekidühödtek, hogy ily kevés érdemet szerezhettek a győzelemben. Az üldözés szörnyű volt. Blücher mészárlást parancsolt. Roguet adta ezt a gyászos példát, hogy halállal fenyegetett meg minden francia gránátost, aki porosz foglyot hoz elé. Blücher túltett Roguet-n. Az ifjú gárda tábornoka, Duhesme, aki beszorult valami genappe-i fogadó kapujába, átadta a kardját egy halálfejes huszárnak, aki elvette a kardot és megölte a foglyot. A győzelem a legyőzöttek lemészárlásával fejeződött be. Büntessünk, hiszen mi vagyunk a történelem; a vén Blücher eljátszotta a becsületét. Ez a vadság betetőzte az összeomlást. A kétségbeesett menekülő áradat átcsapott Genappe-on, átcsapott Quatre-bras-n, átcsapott Sombreffe-en, átcsapott Frasnes-on, átcsapott Charleroin, átcsapott Thuinen és csak a határnál állt meg. Ó, jaj! Hát ki futott meg így? A Nagy Hadsereg.
Ennek a forgatagnak, ennek a rémületnek, a történelemben valaha ismert legnagyobb hősiesség ez összeomlásának talán nem volt oka? De volt. Valami roppant jobb kéznek az árnyéka vetődik Waterloora. Ez a végzet napja. Az ember felett uralkodó erő rendezte ezt a napot. Innen a rémült csüggedés; ezért adta át annyi nagy hős a kardját. Azok, akik legyőzték Európát, most lesújtottan a porba hullottak, mert már sem mondani, sem tenni nem tudtak semmit, mert már érezték a sötétségben valami rettentő hatalom jelenlétét. Hoc erat in fatis.* Ezen a napon az emberi nem távlata megváltozott. Waterloo a tizenkilencedik század fordulópontja. A nagy ember eltűnése szükséges volt, hogy megérkezhessen a nagy század. Olyasvalaki vállalta ezt magára, akivel nem lehet vitatkozni. A hősök riadalma megmagyarázható. A waterlooi csatában a fellegeknél is valami több: meteor vonult át. Isten vonult át.
Mikor az alkony leszállt, egy mezőn, Genappe közelében Bemard* és Bertrand a köpenye csücskénél fogva megfogtak és megállítottak egy dúlt, gondolataiba mélyedt, komor férfit, akit idáig sodort a menekülők áradata, aki leszállt a lováról, hóna alá csapta lova kantárszárát és tébolyult szemmel visszaindult egymaga, Waterloo felé. Napóleon volt, még mindig előre akart menni, óriás alvajárója a szétfoszlott álomnak.

XIV

Az utolsó négyszög

A gárda néhány négyszöge mozdulatlan maradt a menekülő áradat hömpölygésében, mint a szikla a rohanó vízben, és éjszakáig helytállott. Amint leszállt az éjszaka, eljött a halál is, várták ezt a kettős árnyat és nem rendültek meg, csak hagyták, hadd burkolja be őket. Minden ezred, elszigetelve a többitől, mivel nem volt semmiféle kapcsolata semerről a szétzüllött hadsereggel, magára hagyatva pusztult el. Állást foglaltak erre az utolsó haditettre: egyesek Rossomme magaslatain, mások Mont-Saint-Jean síkján. Ott elhagyottan, legyőzötten, félelmetesen, ezek a sötét négyszögek nagyszerű haláltusát vívtak. Ulm, Wagram, Jena, Friedland* halt meg bennük.
Alkonyatkor, este kilenc óra tájban a Mont-Saint-Jean fennsík végében már csak egy maradt. Ebben a gyászos völgyben, annak a lejtőnek e lábánál, amelyre a vértesek felkapaszkodtak, s amelyen most angol tömegek hullámzottak, a diadalmas ellenséges tüzérség összpontosított tüzelésében, a lövedékek szörnyű záporában, ez a négyszög még viaskodott. Egy Cambronne* nevű jelentéktelen tiszt volt a parancsnokuk. A négyszög minden sortűzre megcsappant és visszavágott. A kartácsra puskatűzzel felelt és egyre összébb zárta négy falát. Távolról a menekülők, amint kifulladtán egy-egy pillanatra megálltak, hallgatták a sötétben ezt az egyre halkuló komor mennydörgést.
Mikor ez a légió már csak maroknyi volt, mikor zászlajukat már ronggyá lőtték, mikor kifogyott a golyójuk, és puskáik már csak botok voltak, mikor a hullák halma nagyobb volt, mint az élő emberek csoportja, a győzteseket valami szent borzalom járta át itt e fenséges halálraszántak körül, és az angol tüzérség elhallgatott, hogy lélegzetet vegyen. Holmiféle haladék volt ez. E harcosok körül mintha kísértetek nyüzsögtek volna, lovas emberek körvonalai, ágyúk fekete rajza, a kerekeken és ágyútalpakon keresztül kivillanó fehér ég; az a roppant halálfej, amely a csata forgatagában a füstben mindig felsejlik a hősök előtt, közeledett feléjük és tekintetét rájuk szögezte. Hallhatták az alkonyat derengésében, hogy megtöltötték az ágyúkat; a meggyújtott kanócok, mint tigrisszemek az éjszakában, körben rajzolódtak ki a fejük körül, az angol ütegek valamennyi gyújtókanóca közeledett az ágyúkhoz, és ekkor valamelyik angol tábornok, némelyek szerint Colville, mások szerint Maitland, várt még, halogatta még a fejük fölött lebegő végzet utolsó percét, és megindultán átkiáltott hozzájuk: – Derék franciák, adjátok meg magatokat! – Cambronne ezt felelte rá: – Szart!

XV

Cambronne

Mivel a francia olvasó kényes, nem szokás ismételni előtte a legszebb szót, amit francia valaha is kimondott. Tilos a történelmet fenségessel bemocskolni.
Mégis megtörjük ezt a tilalmat a magunk kockázatára és veszélyére.
Tehát mindezek közt az óriások között volt egy titán: Cambronne.
Kimondani ezt a szót és aztán meghalni. Mi nagyszerűbb ennél! Hiszen a halált akarni annyi, mint meghalni, és nem ennek az embernek a hibája, hogy élve került ki a kartácstűzből.
Az a férfiú, aki megnyerte a waterlooi csatát, nem a menekülő Napóleon, nem Wellington, aki négy órakor megingott, ötkor kétségbeesett, nem Blücher, aki nem is vett részt a csatában; az a férfiú, aki megnyerte a waterlooi csatát: Cambronne.
A gyilkoló mennydörgésre ilyen szóval odasújtani, ez annyi, mint győzni.
Ezt a feleletet vágni oda a katasztrófának, ezt csapni oda a végzetnek, ezt vetni alapjául a jövendőbeli emlék-oroszlánnak, ezt a visszavágást fricskázni oda az éjszakai esőnek, Hougomont áruló falának, Ohain mélyútjának, Grouchy elmaradásának, Blücher megérkezésének, ironikusnak lenni fél lábbal a sírban, így fölegyenesedni, miután már elesett, ebbe az egyetlen szótagba fojtani az európai koalíciót, felajánlani a királyoknak a cézárok már ismert árnyékszékeit, a legmegvetettebb szót a legragyogóbbá avatni Franciaország villámának szárnyain, hetykén húshagyókeddel zárni Waterloot, megtetézni Leonidast* Rabelais-vel,* összefoglalni ezt a győzelmet egyetlen, kimondhatatlan, felsőbbséges szóban, elveszteni a terepet és meghódítani a történelmet, ez után a vérfürdő után pártjára hódítani a kacagókat: ez óriási.
Ez a villám arculcsapása. Ez eléri az aischylosi fenséget.
Cambronne szava olyan, mint egy roppant okádás. Olyan, mint mikor a belsőnk undorában mindent kihány; olyan, mint a halálküzdelem csömöre, amely kirobban. Ki győzött? Wellington? Nem. Blücher nélkül vége volt. Talán Blücher? Nem. Ha Wellington nem kezdte volna, Blücher nem tudta volna bevégezni. Ez a Cambronne, aki az utolsó órában lépett fel, ez az ismeretlen katona, a háborúnak ez a végtelenül parányi szereplője, megérzi, hogy ez hazugság, hazugság a katasztrófában, sőt megrendítő megismétlése, és amikor emiatt kitör a dühe, ezt a nevetséges valamit ajánlják fel neki, az életét! Hát hogyne háborodna fel! Itt vannak mind, Európa valamennyi királya, a szerencsés tábornokok, a mennydörgő Jupiterek, van százezer győzelmes katonájuk és a százezer mögött még egymillió, itt vannak ágyúik, ég a kanócuk, tátong a torkuk, letaposták a császári gárdát és a Nagy Hadsereget, tönkreverték Napóleont, és már nem maradt más, csak Cambronne; nincs már senki, aki tiltakozzék, csak a földnek ez a férge. És ő tiltakozni fog. Hát keres egy szót, mint ahogy az ember keresi a kardját. Hab buggyán a száján, és a hab ez a szó. Ennek a tüneményes és középszerű győzelemnek a láttára, ennek a győztesek nélküli győzelemnek a láttára ez a kétségbeesett ember felmagasodik, érzi a diadal óriási nagyságát, de megállapítja semmiségét; és nem elégszik meg azzal, hogy leköpje; a rengeteg ellenfél, az erő és az anyag rásúlyosodásában megtalálja indulata méltó kifejezését: az ürüléket. Ismételjük. Ezt kimondani, ezt megtenni, ezt megtalálni: ez a győzelem.
Ebben a végzetes pillanatban a nagyszerű napok szelleme árad el ezen az ismeretlen férfin. Cambronne megtalálja Waterloo szavát, amint Rouget de l'Isle* megtalálja a Marseillaise-t, valami magasságbeli ihlet sugallatából. Az isteni orkánból hullám válik ki és átjárja ezeket az embereket, és ők megremegnek, és az egyik elénekli a legmagasztosabb dalt, és a másikból felszakad az a szörnyű kiáltás. A titáni megvetésnek ezt a szavát Cambronne nem csupán Európának vágja oda a császárság nevében, ez nem volna elég; odavágja a múltnak is a forradalom nevében. Meghalljuk és felismerjük Cambronne-ban a régi óriások lelkét. Úgy rémlik, mintha Danton szónokolna vagy Kléber* bömbölne.
Cambronne szavára az angol hang ezzel felelt: tűz! Az ütegek fellángoltak, a domb megreszketett, és valamennyi érctorokból az utolsó kartács-okádék zúdult elő, rettenetesen, mint valami hatalmas füst, a felkelő hold fényében bizonytalanul megderengett, hömpölygött, és mikor a füst szétfoszlott: minden eltűnt. Ez a félelmetes maradék megsemmisült; a gárda meghalt. Az eleven erődítmény négy fala ott hevert, alig lehetett észrevenni imitt vagy amott valami vonaglást a hullákon; és hát így történt, hogy a francia légiók, amelyek nagyszerűbbek voltak a római légióknál, meghaltak Mont-Saint-Jeannál az esőtől és vértől ázott földön, a sötét gabonavetésben; azon a tájon, ahol manapság hajnali négy órakor vidáman fütyörészve és lovait csapkodva elvágtat Joseph, a nivelles-i postajárat kocsisa.

XVI

Quot libras in duce?*

A waterlooi ütközet talány. Éppoly homályos azok szemében, akik megnyerték, mint annak szemében, aki elvesztette. Napóleon szerint pánik*, Blücher nem érti az egészet; Wellington nem ért semmit belőle. Nézzük meg a tudósításokat. A jelentések zavarosak, a magyarázatok homályosak. Ezek dadognak, amazok mekegnek. Jomini* a waterlooi csatát négy mozzanatra osztja; Muffling három fordulatra vágja; Charras, ámbár bizonyos pontokon felfogásunk eltér az övétől, egymaga ragadta meg fölényes pillantással a katasztrófa jellemző vonásait, amelyben az emberi lángész birokra kelt az isteni véletlennel. A többi történetíró bizonyos mértékben mind a káprázat rabja, és ebben az elfogultságukban tapogatóznak. Valóban villámló nap, a katonai monarchia összeomlása, ami a királyok nagy megrökönyödésére magával rántotta mind a királyságokat, az erő bukása, a háború veresége.
[* "A harc lezárása, a csata befejezése, az elhibázott intézkedések jóvátétele, az eljövendő nagyobb sikerek biztosítása: minden elveszett a pillanatnyi páni rémület következtében." (Napóleon: Szent Ilona-i emlékiratok. – A szerző jegyzete.)]
Ebben az eseményben, amelyben emberfeletti szükségszerűség bélyege van, az ember szerepe semmi.
Ha elvitatjuk Waterloot Wellingtontól és Blüchertől, vajon elveszünk-e valamit Angliától és Németországtól? Nem. Sem a kitűnő Anglia, sem a nagyszerű Németország nem forog szóban a waterlooi kérdésben. Hála az égnek, a népek nagyok a kard gyászos kalandjai nélkül is. Sem Németország, sem Anglia, sem Franciaország nem fér meg egy kardhüvelyben. Abban a korban, mikor Waterloo csupán kardcsörgés, Blücheren túl Németországnak Goethéje van és Angliának Wellingtonon túl Byronja. Az eszmék hatalmas fellendülése jellemzi századunkat, és ebben a hajnalodásban Anglia és Németország felséges fényben ragyog meg. Felségesek annak a révén, amit a szellemük alkot. Az, amivel a civilizáció színvonalát emelik, a lényegük; belőlük fakad, nem valami véletlenből. Annak, amivel a tizenkilencedik századot gyarapították, nem Waterloo a forrása. Csak a barbár népek szoktak hirtelen fejlődésnek indulni egy-egy győzelem után. Ez a záportól megduzzasztott hegyi patak röpke hiábavalósága. A civilizált népek, különösen abban az időben, amelyben mi élünk, nem lendülnek fel és nem süllyednek le egy-egy hadvezér hadiszerencséje vagy kudarca miatt. Az emberiségben meglevő fajsúlyuk másvalamiből fakad, ami jelentékenyebb, mint egy-egy ütközet. A becsületük, Istennek hála, a méltóságuk, a műveltségük, a szellemük nem csupán számok, amiket a hősök és a hódítók, ezek a játékosok, megtehetnek a csaták lutriján. Gyakran vesztett csaták után lendül neki a haladás. Kevesebb a harci dicsőség, több a szabadság. A dob elhallgat, szóhoz jut az ész. Ez az a játék, amelyben nyer, aki veszít. Beszéljünk tehát Waterlooról mindkét irányban elfogulatlanul. Adjuk meg a véletlennek, ami a véletlené, Istennek, ami az Istené. Micsoda Waterloo? Győzelem? Nem. Nyeremény.
Nyeremény, amelyet Európa nyert meg. Franciaország fizetett ki.
Igazán nem volt nagyon érdemes oroszlánt állítani* oda.
Különben pedig Waterloo a legfurcsább találkozás, amit csak ismer a történelem. Napóleon és Wellington. Ezek nem ellenfelek, ezek ellentétek, Isten, aki pedig kedveli az ellentéteket, sohasem állított fel még ennél megdöbbentőbb ellentétet és furcsábban nem állított szembe két embert. Az egyik oldalon a pontosság, az előrelátás, a mértan, az óvatosság, a visszavonulás biztosítása, a tartalékok kímélése, szívós hidegvér, megrendíthetetlen módszeresség, olyan stratégia, amely kiaknázza a terepet, olyan taktika, amely egyensúlyozza a zászlóaljakat, hajszálnyira pontos öldöklés, óra szerint szabályozott harc, semminek szándékosan a véletlenre nem bízása, a régi klasszikus bátorság, a kifogástalan szabatosság, a másik oldalon a hirtelen felvillanás, az ihlet, különös harci művészet, emberfeletti ösztön, lángoló tekintet, amely úgy néz, mint a sas, és úgy sújt, mint a villám, tüneményes művészet a fölényes hetvenkedésben, egy szárnyaló lélek minden titokzatossága, szövetkezés a végzettel, a folyó, a síkság, az erdő, a domb számbavétele és bizonyos tekintetben engedelmességre kényszerítése, a zsarnok, aki annyira megy, hogy még a csatatérre is rá akarja kényszeríteni zsarnoki akaratát, vakhite szerencsecsillagában, párosulva haditudományával, amelyet kiteljesít és egyúttal el is homályosít. Wellington volt a háború Baréme-je,* Napóleon a Michelangelója; és ezúttal a lángészt legyőzte a számítás.
Mind a két fél várt valakit. A számítónak lett szerencséje. Napóleon Grouchyt várta; nem jött. Wellington Blüchert várta; megjött.
Wellingtonban a klasszikus hadászat állt bosszút. Bonaparte sorsa hajnalán találkozott vele Olaszországban és fölényesen megverte. A vén bagoly megfutamodott az ifjú keselyű elől. A régi taktika nem csupán kudarcot vallott, hanem meg is botránkozott. Ki volt ez a huszonhat éves korzikai, mit akart ez a tündöklő tudatlan, aki mikor minden ellene volt, mikor semmije sem volt, nem volt élelmiszere, nem volt lőszere, nem voltak ágyúi, nem voltak csizmái, úgyszólván nem volt hadserege, egy maroknyi emberrel a tömegekkel szemben, megrohanta az egyesült Európát és, holott lehetetlenség volt, képtelen győzelmeket aratott? Honnan jött ez a villamos őrjöngő, aki úgyszólván lélegzetvétel nélkül és ugyanazzal a maroknyi katonával egymás után robbantotta szét a német császár öt hadseregét, és egymásra hányta őket, Beaulieu-t* Alvinczyra*, Wurmsert* Beaulieu-re, Melast* Wurmserre, Mackót* Melasra? Ki volt a háborúnak ez a jöttmentje, aki szemtelen volt, mint egy színpadi csillag? Az akadémikus katonai irány kiközösítette, miután meghátrált előtte. Innen a kivénhedt önkényuralom engesztelhetetlen dühe az új ellen, a kifogástalan kard dühe a lángpallos ellen és a sakktábla dühe a lángész ellen. 1815. június 18-án ezé a dühé volt az utolsó szó, és Lodi, Montebello, Montenotte, Mantova, Marengo és Arcole fölé odaírta ezt; Waterloo. A középszerűek diadala, ami olyan jólesik a tömegeknek. A végzet hozzájárult ehhez az iróniához. Napóleon előtt bukásakor egy megifjodott Wurmser bukkant fel.
Hogy csakugyan megkapjuk Wurmsert, elegendő fehér hajat képzelni Wellington fejére.
Waterloo elsőrangú csata, amelyet másodrangú hadvezér nyert meg.
A waterlooi csatában tulajdonképpen Anglia a csodálatra méltó; az angol szilárdság, az angol határozottság, az angol vér; hogy Anglia itt felséges volt, ne vegye rossznéven, azt önmagának köszönheti. Nem a hadvezérének, hanem a hadseregének.
Wellington furcsa hálátlansággal kijelenti egy lord Bathursthoz* intézett levelében, hogy hadserege, az a hadsereg, amely 1815. június 18-át kiharcolta, "gyalázatos hadsereg volt". Mit gondol erről a csontoknak az a sötét tömege, amely Waterloo barázdái alatt van eltemetve?
Anglia nagyon szerény volt Wellingtonnal szemben. Wellingtont túlságosan felmagasztalni annyi, mint Angliát kisebbíteni. Wellington egy csöppet sem nagyobb hős, mint a többi. Azok a szürke skótok, azok a lovas gárdisták, Maitland és Mitchell ezredei, Pack és Kempt gyalogsága, Ponsomby és Somerset lovassága, a highlanderek, akik dudájukat billegtetik a kartácstűzben, Rylandt zászlóaljai, a friss újoncok, akik alig tudnak még bánni a puskával, és mégis megállják helyüket az esslingi és rivoli vén verekedők ellenében: hát ez a nagyság. Wellington szívós volt, ez volt az érdeme, és mi nem vitatjuk el tőle, de a legkisebb gyalogosa és lovasa éppolyan szilárd volt, mint ő. A vaskatona felér a vasherceggel.* Őszintén megvalljuk, minden magasztalásunk az angol közkatonáé, az angol hadseregé, az angol népé. Ha van diadalmi jel, akkor a diadalmi jel Angliát illeti meg. A waterlooi emlékoszlop igazabb volna, ha egy ember alakja helyett egy népnek a szobrát emelné a fellegekig.
De ezt a hatalmas Angliát bosszantani fogja az, amit itt mondunk. Anglia még az ő 1688-a* és a mi 1789-ünk után is hűbéri illúziókban él. Hisz az örökösödésben és a hierarchiában. Ez a nép, amelyet hatalomban és dicsőségében egy nép sem múl felül, nemzet gyanánt becsüli magát, nem nép gyanánt. Mint nép szívesen alárendeli magát és elfogad egy lordot fejéül. Mint munkás, tűri a lenézést; mint katona tűri a botozást. Emlékszünk, hogy az inkermanni csatában* egy őrmestert, aki úgy látszik, megmentette az egész hadsereget, nem említhetett meg lord Raglan, mert az angol katonai hierarchia nem tűri, hogy egy jelentésben bármiféle hőst is megvizsgáljanak, ha nincs tiszti rangfokozata.
Az olyan arányú mérkőzésben, mint amilyen Waterloo volt, mindenekfelett megcsodáljuk a véletlennek tüneményes játékát. Éjszakai eső, Hougomont fala, Ohain mélyútja, Grouchy nem hallja az ágyúdörgést, Napóleont megtéveszti a vezetője, Bülowot felvilágosítja a vezetője; ez az egész összeomlás csodálatos.
Waterloonak valamennyi szabályszerű ütközet között a legszűkebb arcvonala volt a harcosok nagy számához képest. Napóleoné háromnegyed mérföld; mindegyik oldalon hetvenkétezer harcos. Ez a zsúfoltság volt az oka a vérfürdőnek.
Számításokat végeztek és ezt az arányt állapították meg: Emberveszteség: Austerlitznél, franciák tizennégy százalék; oroszok harminc százalék; osztrákok negyvennégy százalék. Wagramnál, franciák tizenhárom százalék; osztrákok tizennégy. Borodinónál franciák harminchét százalék; oroszok negyvennégy. Bautzennél, franciák tizenhárom százalék, oroszok és poroszok tizennégy. Waterloonál franciák ötvenhat százalék, szövetségesek harmincegy. Összesen veszteség Waterloonál negyvenegy százalék. Száznegyvennégyezer harcosból hatvanezer halott.
Waterloo mezején ma az a nyugalom ül, amely jellemzi a földet, az ember érzéketlen hordozóját, és ez a mező olyan, mint minden síkság.
Mégis, éjszaka valami ködös látomás bontakozik ki belőle, és ha utas jár arra, ha nézelődik, ha hallgatózik, ha elábrándozik, mint Vergilius Philippi* gyászos mezején, akkor megrázza a katasztrófa révülete. Az irtózatos június 18-ika újra éled; a hazug emlékdomb eltűnik, az átlagoroszlán szétfoszlik, a csatatér visszakapja valóságos képét; gyalogság vonalai hullámzanak a síkon, dühös vágták cikáznak a látóhatáron; a riadt álmodozó kardok villanását, szuronyok csillanását, bombák lángolását, mennykövek iszonyatos összecsapását látja; hallja, mint a sír mélyéből előtörő hörgést, a kísértet-csata elmosódott dübörgését; ezek az árnyak a gránátosok; ezek a fényvillanások a vértesek; ez a csontváz Napóleon; amaz a csontváz Wellington; mindez már régen nincs meg és mégis még mindig ott gomolyog és viaskodik; és az árkok felbíborlanak, és a fák megremegnek, és a tombolás a fellegekig csap, és a sötétségben mindezek a komor magaslatok, Mont-Saint-Jean, Hougomont, Frischemont, Papelotte, Plancenoit ködösen úgy tűnnek el, mintha egymást öldöklő kísértetek forgószele tombolna felettük.

XVII

Jó volt-e Waterloo?

Van egy nagyon tiszteletreméltó szabadelvű iskola, amely nem gyűlöli Waterloot. Mi nem tartozunk hozzá. Szerintünk Waterloo nem más, mint a szabadság megdermedésének a napja. Hogy ilyen sas kel ki ilyen tojásból, az bizonyára a meglepetés.
Waterloo, ha a kérdés mélyére nézünk, szándék szerint ellenforradalmi győzelem. Európa állt itt szemben Franciaországgal. Pétervár, Berlin és Bécs Párizzsal, a status quo a kezdeményezéssel: 1789. július 14-ének megtámadása ez 1815. március 20-án* keresztül; a monarchiák riadója ez a fékezhetetlen francia fészkelődés ellen. Lecsendesíteni végre ezt a huszonhat év óta forrongó hatalmas népet: ez volt az álmuk. Braunschweig, Nassau, a Romanovok, a Hohenzollernek, a Habsburgok összefogása a Bourbonokkal. Waterloo hátán hozza az isteni jogot. Igaz, hogy mivel a császárság zsarnoki volt, a királyságnak a dolgok természetes ellenhatása révén mindenáron szabadelvűnek kellett lennie, és Waterlooból kénytelen-kelletlen alkotmányos rend fakadt, a győzők végtelen sajnálatára. Mivel a forradalmat valójában sohasem lehet legyőzni, és mivel mindig újra meg újra felüti fejét, mert gondviselésszerű és teljességgel végzetes, Waterloo előtt Bonaparte személyében porba döntötte a rozoga trónokat, Waterloo után XVIII. Lajos személyében engedélyezte és elszenvedte az alkotmányt. Bonaparte postakocsist ültet Nápoly trónjára* és őrmestert Svédország trónjára,* az egyenlőtlenséget használja fel az egyenlőség bizonyítására; XVIII. Lajos Saint-Ouenban aláírja az emberi jogok deklarációját. Aki fogalmat akar alkotni arról, hogy mi a forradalom, nevezze Haladásnak; aki fogalmat akar alkotni arról, hogy mi a haladás, nevezze Holnapnak. A Holnap ellenállhatatlanul elvégzi a maga munkáját és már ma is munkálkodik rajta. Különösképpen mindig céljához ér. Wellingtont használja fel, hogy Foyból,* aki egyszerű katona volt, szónokot faragjon. Foy megbukik Hougomont-nál és a szószéken megdicsőül. Így megy előre a haladás. Minden szerszám jó ennek a munkásnak a kezében. Felhasználja isteni munkájára, anélkül, hogy zavartatná magát, azt a férfiút, aki átkel az Alpokon, és azt a derék öreg beteget, aki ott tántorog az Elysée-n. Felhasználja a köszvényest éppúgy, mint a hódítót; a hódítót kifelé, a köszvényest befelé. Waterloo, mikor karddal vetett véget az európai trónok lebontásának, csupán azt eredményezte, hogy más irányban folytatta a forradalom munkáját. A vagdalkozók bevégezték, a gondolkozókon van a sor. Az a század, amelyet Waterloo fel akart tartóztatni, átlépett rajta és tovább ment az útján. Ezt a komor győzelmet legyőzte a szabadság.
Mindent összevéve, az, ami Waterloonál diadalmaskodott, ami Wellington mögött felmosolygott, ami meghozta neki Európa valamennyi marsallbotját, beleértve, úgy mondják, Franciaország marsallbotját is, az, ami vidáman fuvarozta a taligákon a csontokkal telített földet, hogy fölépítse belőle az oroszlános emlékművet, az, ami diadalmasan felírta a talapzatra ezt a dátumot: 1815. június 18., az, ami Blüchert felbátorította, hogy vérbe fojtsa a menekülést, az, ami Mont-Saint-Jean fennsíkjáról Franciaországra hajolt, mint valami zsákmányra: az kétségbevonhatatlanul az ellenforradalom volt. Az ellenforradalom morogta ezt a gyalázatos szót: feldarabolás. Mikor Párizsba érkezett, közelről látta a tűzhányót, érezte, hogy ez a hamu égeti a talpát, és észbekapott. Ráfanyalodott arra, hogy alkotmányról kezdett dadogni.
Ne lássunk egyebet Waterlooban, csak azt, ami Waterloo. A szabadság szándékának nyoma sincs benne. Az ellenforradalom akarata ellenére volt szabadelvű, éppúgy, mint ahogy megfelelő jelenségképpen Napóleon akarata ellenére volt forradalmár. 1815. június 18-án a lovasított Robespierre-t* kivetették a nyeregből.

XVIII

Az isteni jog újraéledése

Vége a diktatúrának. Európa egész rendszere romba dőlt.
A császárság olyan sötétségbe hanyatlott, amely hasonlított a haldokló római birodalom elsötétedéséhez. Megint meglátták az örvényt, mint a barbárok idején. Csakhogy 1815 barbársága, nevezzük csak a maga díszes nevén, az ellenforradalom, rövid lélegzetű volt, hamarosan kifulladt és elakadt. A császárságot, valljuk be, megsiratták, mégpedig hősök szeme siratta meg. Ha a dicsőség jogarrá avatott pallosban van, akkor a császárság maga volt a megtestesült dicsőség. Elárasztotta a földön mindazt a fényességet, amit a zsarnokság csak adhat; komor fényesség. Mondjuk inkább: sötét fényesség. Az igazi nappali fényhez képest valóságos éjszaka. Az éjszakának ez az eltűnése úgy hatott, mint egy napfogyatkozás.
XVIII. Lajos bevonult Párizsba. A július 8-i körtáncok* elhomályosították március 20-nak lelkesedését. A korzikai ellenlábasa lett a béarninak.* A Tuileriák kupoláján fehér zászló lobogott. Az emigráció trónra ült. Hartwell fenyőfa asztala helyet kapott XIV. Lajos liliomos trónja előtt. Bouvines-ről és Fontenoyról* úgy beszéltek, mintha csak tegnap történt volna, Austerlitz elavult. Az oltár és a trón fenségesen összeölelkezett. Gyökeret vert Franciaországban és a kontinensen a tizenkilencedik századi társadalom boldogulásának egyik legáltalánosabb formája. Európa feltűzte a fehér kokárdát. Trestaillon* híres volt. A non pluribus impar* jelmondat feltűnt a kősugarak között, amelyek napot ábrázoltak a Quai d'Orsay kaszárnyájának homlokzatán. Ahol valamikor a császári őrség volt, ott vörös ház emelkedett. A Carrousel diadalíve,* amely zsúfolva volt kelletlenül cipelt győzelmi jelképekkel, idegenül ebben az új világban, egy kissé szégyenkezett Marengo és Arcole miatt, és Angouléme herceg szobrával vágta ki magát a bajból. A Madeleine-templom temetője, kilencvenhárom félelmetes közös sírgödre, márvánnyal és jáspissal vonta be magát, mert XVI. Lajos és Marie-Antoinette csontjai ott voltak a hamvak között. A concennes-i árokban síremlék emelkedett a földből, amelynek felírása arra emlékeztetett, hogy Enghien herceg* ugyanabban a hónapban halt meg, amikor Napóleont megkoronázták. VII. Pius pápa, aki a szertartást végezte, ennek a halálnak a közelében, nyugodtan megáldotta a bukást, éppúgy, mint ahogy áldását adta a trónralépésre. Schönbrunnban volt egy négyéves kis árnyék,* akit lázadásszámba ment római királynak nevezni. És ezek a dolgok megtörténtek. És ezek a királyok újra elfoglalták a trónjukat, és Európa urát kalitkába zárták, és a régi királyságból új lett, és a földnek minden sötétsége és minden fényessége helyet cserélt, mert egy nyári nap délutánján az erdőben egy pásztorfiú a porosz vezérnek ezt mondta: erre menjen, ne pedig arra!
Ez az 1815 olyan volt, mint valami szomorú április. A megvénhedt, beteg és mérges valóságok új látszatokat öltöttek magukra. A hazugság feleségül vette 1789-et, az isteni jog alkotmánnyal álcázta magát, a koholmányok alkotmányosokká lettek, az elfogultságok, a babonák és a hátsó gondolatok, szívükben a 14. törvénycikkel,* szabadelvűséggel fényesítették ki magukat. Mint mikor a kígyók levedlik bőrüket.
Napóleon az embert fölemelte és egyúttal megalázta. Az eszmény a ragyogó anyagnak ez uralma alatt ezt a furcsa nevet kapta: ideológia. Súlyos oktalanság volt ettől a nagy embertől, hogy nevetségessé tette a jövendőt. Mindazonáltal a népek, az ágyútöltelék, amely valósággal szerelmes a tüzérbe, őt keresték a szemükkel. Hol van? Mit csinál? Napóleon meghalt, mondta egy járókelő egy marengói és waterlooi hadirokkantnak. – Meghalt! – kiáltott fel a katona. – Ugyan rosszul ismeri! – A képzelet istenítette ezt a letepert embert. Európa mélye Waterloo után elsötétedett. Valami óriási üresség maradt benne sokáig Napóleon eltűnése után.
A királyok beleterpeszkedtek ebbé az ürességbe. A vénhedt Európa felhasználta ezt arra, hogy megújhodjon. Ekkor keletkezett a Szent Szövetség. Belle-Alliance (Szép Szövetség? – szép kis szövetség!), hangoztatta már előre Waterloo végzetes csatatere.
Ezzel az újjáalakult régi Európával szemben új Franciaország körvonalai bontakoztak ki. A jövendő, amelyet a császár kigúnyolt, bevonult. Homlokán ez a csillag ragyogott: Szabadság. Az ifjú nemzedék égő szeme feléje fordult. Különös jelenség: egyszerre hevültek ezért a jövendőért, a Szabadságért és ezért a múltért, Napóleonért. A vereség megdicsőítette a legyőzöttet. Úgy látszott, hogy a bukott Bonaparte nagyobb, mint a diadalmas Napóleon. Azok, akik diadalmaskodtak, féltek. Anglia Hudson Lowval* őriztette, és Franciaország Montchenuvel kémkedett utána. Keresztbe font karjai nyugtalanították a trónokat. Sándor cár így nevezte: álmatlanságom. Ez a rémület a rengeteg forradalmi anyagból ered, amely benne volt. Ez a bonapartista szabadelvűségnek a magyarázata és mentsége. Ez a kísértet megremegtette a korhadt világot. A királyok nyugtalanul uralkodtak, amíg Szent Ilona sziklája ott ködlött a látóhatáron.
Miközben Napóleon haláltusáját vívta Longwoodban,* a waterlooi csatamezőn elhullott hatvanezer ember csendesen porladozott, és a világon eláradt valami az ő békességükből. Ebből gyúrta a bécsi kongresszus az 1815-i békeszerződést, és Európa ezt restaurációnak nevezte.
Hát ez volt Waterloo.
De mit törődik ezzel a végtelen? Mindez a vihar, mindez a felleg, mindez a harc, aztán ez a béke, mindez az árnyék egy pillanatra sem zavarja meg annak a roppant szemnek a fényességét, amely előtt a fűszálról fűszálra ugrándozó levéltetvek éppen olyanok, mint a sas, amely toronyról toronyra szárnyal a Notre-Dame felett.

XIX

Éjjel a csatatéren

Térjünk vissza, elbeszélésünk úgy kívánja, erre a végzetes csatatérre.
1815. június 18-án holdtölte volt. Ez a világosság kedvezett Blücher dühödt üldözésének, elárulta a menekülők nyomát, kiszolgáltatta ezt a pusztulásra ítélt tömeget a nekidühödött porosz lovasságnak, és megkönnyítette a mészárlást. A katasztrófákban szerepel néha az éjszakának ez a tragikus előzékenysége.
Amint az utolsó ágyúlövés elhangzott, Mont-Saint-Jean síkja kiürült.
Az angolok elfoglalták a francia tábort, ez a győzelem szokásos megpecsételése: a győző a legyőzöttnek az ágyában alszik. Rossomme-on túl ütötték fel táborukat. A poroszok a menekülők után eredtek, előrerohantak. Wellington bement Waterloo faluba, hogy megírja jelentését lord Bathurstnek.
Ha valaha volt értelme a sic vos non vobis* szólásnak, akkor egészen bizonyosan Waterloo falura lehet alkalmazni. Waterloonak semmi szerepe sem volt. Fél mérföldnyire volt a csatától. Mont-Saint-Jeant ágyúzták, Hougomont-t fölégették, Papelotte-ot fölégették, Plancenoit-t fölégették, Haie-Sainte-et rohammal vették be, Belle-Alliance látta a két győztes ölelkezését; alig ismerjük a nevüket, Waterloo pedig, amely részt sem vett a csatában, learatta az egész dicsőséget.
Nem tartozunk azok közé, akik magasztalják a háborút; alkalomadtán szemébe mondjuk az igazságot. A háborúban szörnyű szépségek vannak, amelyeket nem titkoltunk el; de ismerjük el, van benne néhány undorító vonás is. Az egyik legmegdöbbentőbb az, hogy a győzelem után azonnal kifosztják a halottakat. Csata után többnyire meztelen hullákra derül a hajnal.
Ki követi el ezt? Ki szennyezi be így a diadalt? Micsoda undorító tolvajkéz mélyed bele a győzelem zsebébe? Kik ezek a bitangok, akik rabolnak a dicsőség mögött? Néhány filozófus, köztük Voltaire, azt állítja, hogy ezek éppen azok, akik a dicsőséget kivívták. Ugyanazok, mondják, nem váltották fel őket, akik életben maradtak, kifosztják azokat, akik elestek. A nappal hőse az éjszaka vámpírja. Elvégre csak van annyi joga, hogy kifossza egy kissé a hullát, amelyet ő ölt meg. Mi nem hisszük ezt. Véleményünk szerint lehetetlen ugyanazzal a kézzel babért tépni és ellopni egy halott csizmáit.
Ellenben bizonyos, hogy a győzők nyomában rendszerint ott járnak a tolvajok. Azonban a katonát, főképpen a mai katonát, hagyjuk ki a dologból.
Minden hadseregnek van uszálya, ezt kell vádolni. Denevérszerű lények, félig rablók, félig teherhordók, mindenfajta vámpír, akiket a háborúnak nevezett sötétség hoz létre, egyenruhás emberek, akik nem harcolnak, színlelő betegek, félelmetes nyomorékok, gyanús markotányosok, akik néha a feleségükkel együtt ott ügetnek kis kocsijukon és rablással szerzik azt, amit árusítanak, koldusok, akik vezetékül ajánlkoznak a tiszteknek, léhűtők, fosztogatók, valamikor – nem a mai időkről beszélünk a menetelő seregek maguk után vonszolták mindezt, annyira, hogy külön nevük is volt, "lógósok"-nak hívták őket. Ezekért az emberi lényekért semmiféle hadsereg, semmiféle nemzet nem volt felelős; olaszul beszéltek és a németek nyomában jártak; franciául beszéltek és az angolok nyomában jártak. Egy ilyen nyomorult spanyol lógós, aki franciául beszélt, gyilkolta meg orvul és rabolta ki a csatamezőn a ceresolei győzelmet* követő éjszakán Fervacques marquis-t, akit megtévesztett zagyvalék picardiai* beszéde, ami miatt franciának tartotta. A lógósból lett a fosztogató. Ezt a nyavalyát, amelyet csak kemény fegyelem irthat ki, ez az átkozott elv teremtette meg: az ellenségből élni. Bizonyos hírességek megtévesztenek; nem mindig tudjuk, hogy bizonyos, egyébként nem nagy tábornokok miért voltak olyan népszerűek. Turenne-t* imádták a katonái, mert tűrte a fosztogatást; a rossz megengedése egyik eleme a jóságnak; Turenne olyan jó volt, hogy tűrte, hadd borítsák a Pfalzot tűzbe és vérbe. Aszerint lehetett a hadseregek nyomában több vagy kevesebb fosztogatót látni, hogy a vezér milyen szigorú volt. Hoche és Marceau* nyomában nem jártak lógósok; Wellington nyomában, ezt az elégtételt szívesen megadjuk neki, csak kevés járt.
Mégis a június 18-ról 19-re virradó éjszakán kifosztották az elesetteket. Wellington szigorú volt; parancsot adott, hogy mindenkit végezzenek ki, akit rajtakapnak; csakhogy a fosztogatás szívós. A fosztogatók raboltak a csatatér egyik sarkában, míg a másikban agyonlőtték őket.
A sík felett komoran fénylett a hold.
Éjféltájban egy férfi settenkedett, jobban mondva kapaszkodott az ohaini mélyút táján. Minden jel arra vallott, hogy ez is egyike azoknak, akiket éppen jellemeztünk, nem angol, nem francia, nem paraszt, nem katona, nem is annyira ember, mint inkább orr, amelyet idehúz a hullaszag, akinek győzelme a rablás, aki jön megdézsmálni Waterloot. Valami köpönyegforma zubbonyt viselt, nyugtalan volt és vakmerő, előrement és hátrafelé nézelődött. Ki volt ez az ember? Az éjszaka nyilván többet tudott felőle, mint a nappal. Nem volt nála zsák, de bizonyosan bő zsebei voltak a köpeny alatt. Időnként megállt, vizsgálta maga körül a síkságot, hogy lássa, vajon nem figyelik-e, hirtelen lehajolt, megpiszkált a földön valami néma és mozdulatlan dolgot, aztán fölegyenesedett és tovább sompolygott. A sompolygása, a testtartása, hirtelen és titokzatos mozdulatai miatt hasonlított azokhoz az alkonyati kísértetekhez, amelyek az omladék közt bolyonganak, és amelyeket régi normandiai legendák Kódorgóknak neveznek.
Bizonyos éjszakai gázlóknak ilyenek a körvonalai a mocsarakban.
Ha valaki figyelmesen szemügyre vette volna a ködöt, észrevehette volna, hogy bizonyos távolságban ott áll és mintegy bujkál egy kis ház mögött – amely a nivelles-i országúton, a Mont-Saint-Jeanból Braine-l'Alleud-be vezető út kanyarulatánál emelkedik – egy kátrányozott kosárral fedett kis markotányoskocsi; elébe kiéhezett gebe volt fogva, amely zabláján keresztül ropogtatta a csalánt; és észrevett volna ebben a kocsiban egy asszonyalakot, amely a ládákon és a csomagokon ült. Meglehet, hogy a kocsi és a fosztogató valamiféle kapcsolatban volt egymással.
Az éjszaka derült volt. Az égen egy felleg sem úszott. Akármilyen vérvörös is a föld, a hold mindig fehér. Ez az égbolt közömbössége. A mezőkön a kartácstól letört, de le nem hullott, hanem kérgükön csüngő faágak szelíden himbálóztak az éjszaka szelében. Valami fuvallat, úgyszólván lehelet, bodrozta a bokrokat. A fű végigremegett, mintha lelkek röppentek volna el.
Távolról halkan átszűrődött az angol tábor őrszemeinek és őrjáratainak jövés-menése.
Hougomont és Haie-Sainte még mindig égett, egyik nyugaton, másik keleten, mint egy-egy hatalmas láng, amelyekhez, mint laza rubin nyaklánc, egy-egy karbunkulussal a végén, csatlakozott az angol tábortüzek lánca, amely végtelen félkörben ívelt a látóhatár dombjai felett.
Elmondtuk az ohaini mélyútban lefolyt katasztrófát. A szív szorongva gondol arra, hogy milyen halál volt ez annyi derék hősnek.
Ha van valami iszonyatos dolog, ha van olyan valóság, amely túltesz az álmon, az ez: élni, látni a napot, teljes birtokában lenni a férfiúi erőnek, egészségesnek és vidámnak lenni, jóízűn kacagni, rohanni az előttünk lebegő vakító dicsőség után, érezni keblünkben a táguló tüdőt, a dobogó szívet, az értelmes akaratot, beszélni, gondolkodni, remélni, szeretni, tudni, hogy van anyánk, van feleségünk, vannak gyermekeink, élni a napfényben, és egyszerre csak egy szempillantás alatt, a pillanatnak egy részecskéje alatt lezuhanni valami mélységbe, elesni, gurulni, taposni, taposó lábak alá kerülni, látni a búzakalászokat, a virágokat, a leveleket, az ágakat, nem tudni megkapaszkodni semmiben, érezni, hogy a kard már hiábavaló, hogy emberek vannak alattunk, lovak felettünk, vergődni hiába, összezúzott csontokkal, amint végigrobogtak rajtunk a sötétben a lovak patái, érezni egy sarkat, amely kitiporja a szemünket, dühösen harapdálni a lovak patkóit, fuldokolni, üvölteni, vonaglani, ott lent feküdni és ezt gondolni magunkban: "Az előbb még éltem!"
Ott, ahol ez a siralmas pusztulás hörgött, most néma csend terjengett. A mélyút árka teli volt kibogozhatatlanul egymásba bonyolódott lovakkal és lovasokkal. Szörnyű gomolyag. Már nem volt szakadék. A holttestek egy szintre emelték az utat a síksággal és a széléig értek, mint a gabona a színig telt vékában. A tetején egy rakás halott, az alján vérpatak; ilyen volt ez az út 1815. június 18-ának estéjén. A vér egészen a nivelles-i útra folyt és ott széles tócsában ömlött ki a fatorlasz előtt, amely elzárta az utat; ezt a helyet még ma is mutogatják. Emlékszünk rá, hogy a genappe-i út felé, éppen az ellenkező oldalon zajlott le a vértesek pusztulása. A hullák sűrűsége arányban volt a mélyút mélységével. A közepe táján, azon a helyen, ahol lelapul, ahol a Delord-hadosztály átment, a halottak rétege vékonyabb.
Az éjszakai csavargó, akit az imént megmutattunk az olvasónak, ezen a tájon járt. Átturkálta ezt a roppant sírt. Nézelődött. Valami megnevezhetetlen undorító halottszemlét tartott. A lábai vérben tapicskoltak.
Egyszerre csak megállt.
Néhány lépésnyire előtte, a mélyútban, ahol a hullarakás végződött, az emberek és lovak halmaza alól nyitott kéz nyúlt ki, amelyre ráesett a hold fénye.
Ennek a kéznek egyik ujján volt valami, ami ragyogott: aranygyűrű.
A csavargó lehajolt, egy pillanatig összegubbaszkodott és mikor fölkelt, a gyűrű már nem volt azon az ujjon.
Pontosabban szólván, nem kelt föl: valami vad és megriadt tartásban maradt, háttal fordult a hullarakásnak, vizsgálta a látóhatárt, térden állva, miközben egész felsőteste a földretámasztott két mutatóujjára nehezedett, fejét fölvetette, fölfigyelt a mélyút partja felé. Bizonyos cselekedetekhez illik a sakál négy mancsa.
Aztán elszánta magát és fölegyenesedett.
Ebben a pillanatban megrándult. Érezte, hogy valaki fogja hátulról.
Megfordult; az a nyitott kéz volt, amely most összezárult és megfogta a köpönyege csücskét.
Tisztességes ember megrémült volna. Ez felkacagott.
– Nini – szólalt meg –, hisz ez csak a halott. Jobban örülök egy kísértetnek, mint egy csendőrnek.
Azonban a kéz elernyedt és elengedte. Az erő hamar kimerül a sírban.
– Nézze meg az ember! – kezdte újra a csavargó. – Hát él ez a halott? Lássuk csak.
Megint lehajolt, áttúrta a hullahalmazt, elhárította, ami útjában volt, megfogta a kezét, megmarkolta a karját, kiszabadította a fejét, kihúzta a testét, és néhány pillanattal később, a mélyút árnyékában vonszolta az élettelen, vagy legalábbis ájult embert. Vértes volt, tiszt, sőt magasrangú tiszt; széles aranyvállrojt kandikált ki a vértje alól; a tisztnek a fején nem volt sisak. Hatalmas kardcsapás hasította végig az arcát, amely csuromvéres volt. Különben, úgy látszik; nem tört csontja, és valami szerencsés véletlen következtében, ha ugyan szabad itt ezt a szót használni, a halottak úgy boltozódtak felette, hogy megmentették az összetiportatástól. A szeme le volt hunyva.
Vértjén ott csillogott a becsületrend ezüstkeresztje.
A csavargó letépte ezt a keresztet, amelyet elnyelt valamelyik öblös zseb, a köpenye alatt.
Azután kitapogatta a tiszt órazsebét, megérezte benne az órát, és kihúzta. Azután átturkálta a mellényét, erszényt talált benne, és azt is a zsebébe süllyesztette.
Mikor ennyire jutott a haldoklónak adott segélynyújtásban, a tiszt felnyitotta a szemét.
– Köszönöm – mondta elhaló hangon.
Ez az ember rángatta; mozdulatainak kíméletlensége, az éjszaka frissessége s a szabad levegő hatása alatt felocsúdott ájultságából.
A csavargó nem felelt. Felkapta a fejét. Lépések zaja hallatszott a síkságon; valószínűleg közeledő őrjárat.
A tiszt suttogott, mert a haláltusa még mindig ott rezgett a hangjában:
– Ki nyerte meg a csatát?
– Az angolok – felelte a csavargó.
A tiszt megint megszólalt.
– Kutassa át a zsebeimet. Talál benne egy erszényt meg egy órát, vegye el.
Ez már megtörtént.
A csavargó úgy tett, mintha teljesítené a kérést és jelentette:
– Nincs semmi.
– Kifosztottak – szólt a tiszt –, sajnálom. Önnek szántam.
Az őrjárat lépései egyre tisztábban hallatszottak.
– Itt jönnek – mondta a csavargó s olyan mozdulatot tett, mint aki el akar oldalogni.
A tiszt nagy kínnal fölemelte a karját és visszatartotta:
– Ön megmentette az életemet. Kicsoda ön?
A csavargó gyorsan és halkan felelt:
– Mint ön, én is a francia hadsereghez tartoztam. Most azonban el kell hagynom önt. Ha itt csípnek, főbe lőnek. Én megmentettem az ön életét. Most már segítsen magán úgy, ahogy tud.
– Mi az ön rangja?
– Őrmester vagyok.
– Mi a neve?
– Thénardier.
– Nem felejtem el ezt a nevet – mondta a tiszt. – Ön is jegyezze meg az enyémet. Az én nevem Pontmercy.

MÁSODIG KÖNYV

AZ ORION HAJÓ

I

A 24 601-es szám a 9430-as számot kapja

Jean Valjeant újra elfogták.
Olvasóink hálásak lesznek nekünk, ha gyorsan átsuhanunk a fájdalmas részleteken. Beérjük azzal, hogy ideiktatunk két közleményt, amelyek az akkori újságokban jelentek meg, néhány hónappal a Montreuil-sur-Merben történt megdöbbentő események után.
Ezek a cikkek kissé elnagyoltak. Emlékezhetünk, hogy akkoriban még nem volt meg a Gazette des Tribunaux.*
Az első cikket a Drapeau Blanc-ból vesszük. Kelte 1823. július 25.

"Pas-de-Calais megye egyik kerülete nem mindennapi eseménynek vált színhelyévé. Egy Madeleine nevű, és a megyében idegen ember, néhány év óta bizonyos új eljárások segítségével föllendített egy régi helyi iparágat, a zsett- és üveggyöngy-gyártást. Meggazdagodott belőle és valljuk meg, jóléthez juttatta az egész kerületet. Működése elismeréséül kinevezték polgármesterré. A rendőrség kiderítette, hogy ez a Madeleine úr senki más, mint egy volt fegyenc, aki kibújt a rendőri felügyelet alól, s akit 1796-ban lopásért elítéltek; a neve Jean Valjean. Jean Valjeant visszavitték a fegyházba. Úgy értesültünk, hogy elfogatása előtt sikerült felvenni Laffitte úrnál egy félmilliónál is nagyobb összeget, amely a betétje volt, és amelyet, különben, így mondják, egészen tisztességes úton szerzett üzletével. Nem tudták kideríteni, hogy Jean Valjean hol rejtette el ezt az összeget, mielőtt visszavitték a touloni fegyházba."

A másik cikk, amely valamivel részletesebb, a Journal de Paris-ban* jelent meg, ugyanazon a napon.

"Egy Jean Valjean nevű kiszabadult fegyenc állt törvényt a vari esküdtszék előtt, olyan körülmények között, amelyek számot tarthatnak az érdeklődésre. Ez a gonosztevő kijátszotta a rendőrség éberségét; hamis nevet vett fel, és sikerült polgármesterré kineveztetnie magát valamelyik északi kis városunkban. Ebben a városban meglehetősen jelentős üzletet alapított. Végül is leleplezték és letartóztatták, hála az államügyészség fáradhatatlan buzgalmának. A szeretője afféle utcalány volt, aki a letartóztatás pillanatában az izgalomba belehalt. Ennek a herkulesi erejű gonosztevőnek sikerült megszöknie; azonban három vagy négy napra a szökése után a rendőrség újból kézre kerítette, mégpedig Párizsban, éppen abban a pillanatban, amikor felszállt az egyik kis kocsira, amely a főváros és Montfermeil falu (Seine-et-Oise) közt közlekedik. Beszélik, hogy ezt a három vagy négy nap szabadságot arra használta fel, hogy felvegye azt a jelentékeny összeget, amely nevére egyik legelőkelőbb bankárunknál volt elhelyezve. Ezt az összeget hat- vagy hétszázezer frankra becsülik. A vádirat szerint állítólag elásta ezt a pénzt valami olyan helyen, amelyről csak ő tud; a rendőrség nem tudott nyomára akadni. Bármiként van a dolog, a nevezett Jean Valjeant a Var megyei esküdtszék elé állították; a vád az volt ellene, hogy az országúton körülbelül nyolc évvel ezelőtt kirabolt egy derék kisfiút, azok közül, akik mint a ferney-i pátriárka* mondja halhatatlan soraiban:

…Szavojából eljönnek évrül évre,
S ügyes kezük könnyedén tisztogat
Korommal eltömött kémény lyukat.*

Ez a gonosztevő lemondott a védekezésről. Az államügyészség ékesszóló és ügyes képviselője megállapította, hogy a rablást bűntársakkal együtt követte el, és hogy Jean Valjean tagja volt valamelyik délvidéki rablóbandának. Ennek eredményeként Jean Valjeant bűnösnek mondták ki és halálra ítélték. Az elítélt nem akart semmisségi panasszal élni. A király kimeríthetetlen kegyességében méltóztatott életfogytiglani kényszermunkára változtatni büntetését. Jean Valjeant haladéktalanul átszállították a touloni fegyházba."

Emlékszünk rá, hogy Jean Valjean Montreuil-sur-Merben vallásos életet élt. Néhány lap, köztük a Constitutionnel, úgy tálalta fel ezt az enyhítést, mint a papi párt diadalát.
Jean Valjean más számot kapott a fegyházban. Most a 9430-as volt.
Egyébként, hogy többé ne kelljen visszatérnünk rá, mondjuk el, hogy Madeleine úrral együtt eltűnt Montreuil-sur-Mer virágzása is; megvalósult mindaz, amit előre látott, ama lázas és küzdelmes éjszakáján; mihelyt ő eltűnik, csakugyan a lélek tűnik el. Bukása után megtörtént Montreuil-sur-Merben az a bizonyos osztozkodás a bukott nagy emberek hagyatékán, az a végzetes szétforgácsolódása a virágzó intézményeknek, ami az emberi társadalomban észrevétlenül mindennap előfordul, és amit a történelem csupán egyetlenegyszer jegyzett föl, akkor is csak azért, mert Nagy Sándor halála után történt. A helytartók királyokká koronázzák magukat; a művezetők hirtelen gyárosokká léptek elő. Irigy vetélkedések támadtak. Madeliene úr hatalmas műhelyeit bezárták; az épületek romba dőltek, a munkások szétszóródtak. Egyesek búcsút mondtak a vidéknek, mások búcsút mondtak a mesterségnek. Innen kezdve minden zsugorodott, ahelyett, hogy gyarapodott volna; a sápért történt minden, nem pedig a közjóért. A városkából eltűnt a központi erő; mindenfelé verseny és acsarkodás. Madeleine úr mindenen uralkodott és mindezt igazgatta. Most, hogy megbukott, mindenkinek maga felé hajlott a keze; a szervezettség szellemét a marakodás szelleme váltotta fel, a szívességét a ridegség, az alapítónak mindenki iránt való jóindulatát egymás gyűlölete; azok a szálak, amelyeket Madeleine úr szövögetett, összekuszálódtak és elszakadtak; meghamisították az eljárást, silányabbak lettek a gyártmányok, megölték a bizalmat; a piacok megfogytak, a megrendelők megritkultak; a munkabér csökkent, a műhelyek álltak; jött a csőd. És azután a szegények immár semmit sem kaptak. Minden megsemmisült.
Maga az állam is észrevette, hogy valakit valahol tönkretettek.
Alig négy évre az esküdtszék ítélete után, amely megállapította Madeleine úr és Jean Valjean azonosságát és a fegyházba juttatta, az adóbehajtás költségei megkettőződtek Montreuil-sur-Mer kerületben, és Viliéle úr utalt is erre a szószékről 1827. február havában.

II

Ebben két verssort olvasunk, amelyek talán az ördögtől származnak

Mielőtt tovább mennénk, helyénvaló néhány részletet elmondanunk arról a különös esetről, amely ugyanez idő tájt Montfermeilben történt és talán bizonyos összefüggésben van az államügyészség némely sejtéseivel.
Montfermeil vidékén él egy nagyon régi babona, amely annál különösebb és annál értékesebb, mivel az ilyen népi babona Párizs tőszomszédságában olyan, mint az áloé Szibériában. Mi azok közé tartozunk, akik minden ritka növényt tisztelnek. Elmondjuk tehát a montfermeili babonát. Azt hiszik, hogy az ördög emberemlékezet óta az erdőt választotta ki arra, hogy ott rejtse el kincseit. A nénikék azt mesélik, hogy sűrűn lehet találkozni napnyugtakor, az erdő ember nem járta helyein, egy fekete emberrel, aki olyan, mint valami taligás vagy favágó, facipőben, vászonnadrágban és vászonzubbonyban, és felismerhető arról, hogy nem sapka vagy kalap van a fején, hanem két hatalmas szarv. Hát erről csakugyan rá lehet ismerni. Ez az ember rendszerint azzal foglalkozik, hogy gödröt ás. Háromféle módon fordíthatja hasznára az ember az ilyen találkozást. Az első módszer az, hogy odamegy hozzá és megszólítja. Akkor aztán észreveszi az ember, hogy hiszen ez paraszt, feketének látszik, mert alkonyat van, és hogy egyáltalában nem ás gödröt, hanem füvet sarlóz a teheneinek, és hogy az, amit szarvnak nézett az ember, nem egyéb, mint a vasvilla, amelyet a hátán hordoz, és amelynek ágai a megtévesztő esti világításban mintha a fejéből nőnének ki. Az ember hazamegy és még azon a héten meghal. A második módszer az, hogy megfigyeljük, megvárjuk, míg megásta és betakarta a gödrét és elmegy; aztán rohanvást odaszaladunk a gödörhöz, kinyitjuk és kivesszük belőle a "kincset", amelyet a fekete ember bizonyosan odarejtett. Ebben az esetben még abban a hónapban meghal az ember. Végül a harmadik módszer az, hogy az ember nem szólítja meg a fekete embert, rá sem néz, hanem lélekszakadva elrohan. Ekkor egy év leforgása alatt hal meg.
Mivel mind a három módszernek megvan a maga hátránya, a legáltalánosabban a másodikat alkalmazzák, amely legalább némi előnnyel jár, egyebek közt azzal, hogy az ember kincs birtokába jut, ha csak egy hónapra is. A vakmerő emberek, akiket minden kockázat megkísért, gyakran kinyitottak ilyen gödröket, amelyeket a fekete ember ásott, és amint bizonygatják, megpróbálták megrabolni az ördögöt. Úgy látszik, hogy a művelet eredménye nem valami dús, ha ugyan hihetünk a hagyománynak és különösen annak a két középkori rejtélyes latin versnek, amelyeket ebben a tárgyban valami Istentől elrugaszkodott és némileg boszorkánykodó normandiai barát, bizonyos Tryphon nevezetű, hagyott ránk. Ez a Tryphon a Saint-Georges de Bocherville apátságban van eltemetve Rouen mellett, és a sírján békák teremnek.
Az emberek tehát szörnyen erőlködnek, ezek a gödrök rendszerint nagyon mélyek, izzadnak, ásnak, dolgoznak álló éjszakán át, mert az ilyesmit éjjel kell végezni, ingük facsaró víz, gyertyájuk tövig ég, ásójuk kicsorbul, és mikor végre a gödör fenekére értek, mikor ráteszik kezüket a "kincsre", mit találnak? Mi az ördög kincse? Egy sou, néha egy tallér, egy kődarab, csontváz, vérző hulla, néha négyrét hajtott kísértet, mint valami papiros a tárcában, néha semmi. Úgy látszik, ilyesmit hirdetnek a megátalkodott kíváncsiskodóknak Tryphon verssorai:

Ás, s a sötét gödröt megtölti a kincsek özönje:
fillér és tallér, kő, hulla, a semmi, a csontváz.

Úgy látszik, hogy napjainkban ezenfelül néha lőporos szarut és puskagolyókat, néha valami zsíros és megpörkölődött csomag kártyát is lehet találni benne, amivel nyilván az ördögök játszottak. Tryphon ezt a két utóbbi kincset nem sorolja fel, mivelhogy Tryphon a tizenkettedik században élt, és úgy látszik, az Ördög nem volt elég okos ahhoz, hogy feltalálja a puskaport Roger Bacon* és a játékkártyát VI. Károly előtt.*
Egyébként ha valaki ezzel a kártyával játszik, mérget vehet rá, hogy az ingét is elveszíti; a lőpornak pedig, amely a lőporszaruban van, az a tulajdonsága, hogy a puskája, ha ezzel tölti meg, arcába robban az embernek.
Nos, kevés idővel azután, hogy az államügyészség azt a feltevést kockáztatta, hogy Jean Valjean nevű kiszabadult fegyenc néhány napos szökése alatt ott csavargott Montfermeil körül, észrevették ebben a faluban, hogy egy bizonyos Boulatruelle nevű vén útkaparónak "bizonyos útjai" vannak az erdőben. A faluban azt rebesgették, hogy Boulatruelle fegyházviselt ember; bizonyos tekintetben rendőri felügyelet alatt állt, és mivel semmiféle munkát nem tudott kapni, a hatóság alkalmazta csekély bérért útkaparóul a Cagny-Lagny dűlőúton.
Ez a Boulatruelle olyan ember volt, akire ferde szemmel nézett a környék népsége, nagyon tisztelettudó, nagyon alázatos, buzgón emelgette a sapkáját mindenki előtt, reszketett és mosolygott a csendőrök láttára, valószínűleg-összeszűrte a levet bizonyos bandákkal, így rebesgették, és gyanús volt, hogy alkonyat táján lesben állt a cserjések szegletein. Csak annyi szólt mellette, hogy részeges volt.
Elmondjuk, hogy a mendemonda szerint mit vettek észre:
Bizonyos idő óta Boulatruelle nagyon korán abbahagyta a munkáját, a kőteregetést és az útkaparást, és ásójával bement az erdőbe. Találkoztak vele estefelé a legelhagyatottabb tisztásokon, a legvadabb sűrűségekben, mintha keresett volna valamit, s néha gödröt ásott. Az arra járó nénikék először is Belzebubnak tartották, aztán megismerték, hogy Boulatruelle, amitől azonban nem nagyon nyugodtak meg. Úgy látszott, hogy ezek a találkozások Boulatruelle-nek nagyon kellemetlenek. Világos volt, hogy bujkálni igyekszik, és hogy valami titok lappangott abban, amit cselekedett.
A faluban így beszéltek:
– Világos, hogy az ördög jelent meg valahogy. Boulatruelle látta és most keres. Csakugyan, ő tudja a módját, hogy megkaparintsa Lucifer rejtett kincsét.
A voltairiánusok hozzátették:
– Vajon Boulatruelle csapja be majd az ördögöt, vagy az ördög csapja be Boulatruelle-t?
A vénasszonyok sűrűn hányták magukra a keresztet.
Azonban Boulatruelle erdei üzelmei megszűntek, és megint rendesen nekilátott útkaparó munkájának. Másra terelődött a szóbeszéd.
Mindazonáltal egyesekben nem csillapodott a kíváncsiság, és azt gondolták, hogy ebben a dologban valószínűleg van valami valóságos haszon is, nem csupán a legenda mesés kincse, valami komolyabb és kézzelfoghatóbb, mint az ördög bankjegyei, és aminek a titkát az útkaparó kétségtelenül legalább félig kileste. A legkíváncsibb volt a tanító és Thénardier kocsmáros, aki mindenkinek barátja volt, és nem átallotta Boulatruelle-lel is cimborálni.
– Hogy gályarab volt? – mondogatta Thénardier. – Ugyan! Istenem! Nem lehessen tudni, ki gályarab, és ki lesz még az.
Egy este a tanító azt állította, hogy régente az igazságszolgáltatás beleütötte volna az orrát abba, mit mesterkedik Boulatruelle az erdőben, és bizony szóra bírta volna és szükség esetén kínvallatás alá vetették volna, és hogy Boulatruelle például a kínvallatásnak aligha tudott volna ellenállni.
– Vessük alá a borvallatásnak – mondta Thénardier.
Összeültek és vallatták a vén útkaparót. Boulatruelle irtózatos mennyiséget megivott és keveset beszélt. A kefekötő szomjúságát valami csodálatos művészettel és mesteri arányban tudta párosítani a bíró tartózkodásával. Mindazonáltal a folytonos itatással és annak a néhány homályos szónak az összeállítása és facsargatása révén, amit kikottyantott, Thénardier és a tanító végre is abban a hiszemben voltak, hogy ennyit sikerült megtudniuk:
Boulatruelle egy reggel, mikor napkeltekor munkájába indult, meglepetésére egy bokor tövében, az erdő valamelyik szögletében ásót és kapát talált, amiket mintha odadugtak volna. Azonban ő azt gondolta, hogy ez valószínűleg Six-Fours bácsinak, a vízszállítónak az ásója és kapája, és nem gondolt többet rá. De még aznap este látott valakit – őt magát nem lehetett látni, mert egy vastag fa eltakarta –, "egy bizonyos valakit, amint az erdő legsűrűbb része felé lépegetett, egy bizonyos valakit, aki nem idevaló, és akit ő, Boulatruelle nagyon jól ismert". Ezt Thénardier így fordította le: aki fegyenctársa volt. Boulatruelle semmi áron sem akarta megmondani a nevét. Ez a valaki csomagot vitt, valami négyszögletes dolgot, olyan volt, mint egy nagy doboz vagy kis láda. Boulatruelle meglepődött. Azonban csak hét vagy nyolc perc múlva támadt az az ötlete, hogy utána ered "ennek a bizonyos valakinek". Csakhogy már késő volt, az a valaki már bent volt a sűrűben, az éjszaka leszállt, és Boulatruelle nem tudta megtalálni. Ekkor rászánta magát, hogy az erdőszélen figyel. "Holdvilágos éjszaka volt." Két vagy három órával később Boulatruelle látta, amint a bozótból kibukkan az a bizonyos valaki, és már nem a kis ládika volt nála, hanem ásó és kapa. Boulatruelle csak hagyta, hogy az a bizonyos valaki távozzék, és eszébe sem jutott, hogy odamenjen hozzá, mert észrevette, hogy a másik háromszor erősebb nála, azonfelül ásó is van a kezében, és valószínűleg végzett volna vele, ha ráismer, vagy ha látja, hogy Boulatruelle felismerte őt. Megindító gyengédség lett volna ez a két régi pajtás között, akik találkoznak. Azonban az ásó és a kapa világot gyújtott Boulatruelle agyában: reggel odasietett a bokorhoz és már nem találta ott sem az ásót, sem a kapát. Ebből arra következtetett, hogy az a bizonyos valaki bement az erdőbe, az ásóval gödröt ásott, eltemette a ládikát, és aztán a kapával betakarta a gödröt. Nos, a ládika olyan kicsi volt, hogy nem lehetett benne holttest, tehát pénz volt benne. Ezért keresgélte aztán. Boulatruelle átkutatta, felásta és feltúrta az egész erdőt és mindenütt ásott, ahol csak a föld frissen feltúrtnak látszott. De hiába.
Nem tudott semmit sem "kikaparni". Senki sem gondolt többé a dologgal Montfermeilben. Csak néhány derék nénike mondogatta még:
– Annyi bizonyos, hogy a gagnyi útkaparó nemhiába túrt-kotort; biztos, hogy megjelent neki az ördög.

III

Bizonyos előzetes mesterkedés kellett hozzá, hogy a bokabilincs egyetlen kalapácsütésre összetörjön

Ugyancsak az 1823. év október havának vége felé Toulon lakosai látták, amint egy hatalmas vihar után sérüléseinek kijavítása céljából bevonult kikötőjükbe az Orion hajó, amelyet később Brestben iskolahajónak használtak, akkoriban pedig a földközi-tengeri hajóraj egysége volt.
Bármily rozoga volt ez az alkotmány, mert a tenger csúnyán elbánt vele, mégis nagy hatást keltett, mikor bevonult a révbe. Nem tudom, miféle lobogója volt, de azért tizenegy ágyúlövés járt ki neki szabályszerű üdvözlet gyanánt, amelyet lövésenként viszonzott; összesen huszonkét lövés. Kiszámították, hogy a sortüzek, a katonai és királyi tisztelgések, a kölcsönös udvarias durrogtatások, szertartásos jelzések, kikötők és erődítmények külsőségei, napnyugtának és napkeltének ágyúlövéssel köszöntése mindennap, minden erődítményben és minden hadihajón, kikötők megnyitása és bezárása stb., stb. révén a civilizált világ az egész föld kerekségén minden huszonnégy órában százötvenezer haszontalan ágyúlövést ad le. Agyúlövésenként hat frankot számítva, ez naponta kilencszázezer frank, évente háromszázmillió, és ez mind füstbe megy. Ez csupán egyetlen részlet. Eközben a szegények éhen halnak.
Az 1823. évet a Restauráció "a spanyol háború korszaká"-nak nevezte.
Ebben a háborúban sok esemény és sok furcsaság vegyült össze egyetlen eseményben. A Bourbon-ház szemében fontos családi ügy; a franciaországi ág segítette és pártfogolta a madridi ágat, vagyis elsőszülöttségi jogait gyakorolta; látszólag visszatérés ez nemzeti hagyományainkhoz, ami karöltve jár a szolgasággal és a megalázkodással az északi kormányok előtt – Angouléme hercegben – a szabadelvű lapok Andujar hősé-nek nevezték* – főképp diadalmas magatartásában, amely némileg ellentétes volt békés egyéniségével, az inkvizíció nagyon is reális régi rémuralma viaskodott a szabadelvűek képzeletbeli rémuralmával; a méltóságos vénasszonyok szörnyű rémületére a sansculottes-ok újraéledtek descamisados* néven; a monarchizmus akadálya volt a haladásnak, amit anarchiának minősítettek; 1789 elméleteit mintha hirtelen derékban vágták volna ketté; egész Európa megálljt parancsolt a francia gondolatnak, amely szerteáradt a világon ; a királyi herceg-főparancsnok oldalán, Carignan herceg, a későbbi Károly Albert* besoroztatta magát önkéntesül a királyoknak a népek ellen indított eme keresztes hadjáratába, és felvette a gránátosok vörös vállpántját; a császárság katonái hadba szálltak, de nyolcévi pihenés után megöregedetten, megszomorodottan és fehér kokárdával; a háromszínű zászlót külföldön egy maroknyi francia* hősiesen lobogtatta, mint harminc évvel előbb Coblenzben a fehér zászlót; szerzetes-barátok vegyültek katonáink közé; a szabadság szellemét és a megújhodás szellemét szuronyokkal térítették észre; az elveket ágyúlövésekkel gyűrték le; Franciaország fegyverei révén elvesztette azt, amit szellemével szerzett; ezenfelül az ellenséges vezéreket megvesztegették, a katonák ingadoztak, a városokat milliós összegekkel ostromolták; katonai veszedelemnek híre-hamva sem volt, és mégis lehetségesek voltak a robbanások, mint minden meglepett és megtámadott aknában; kevés vér hullott, kevés becsületet szereztek, némelyek szégyent vallottak, dicsőséget senki sem aratott; ilyen volt ez a háború, amelyet olyan uralkodók indítottak, akik XIV. Lajostól származtak, és olyan tábornokok vezettek, akik Napóleon iskoláját járták. Ennek a háborúnak az a szomorú sors jutott, hogy nem emlékeztetett sem a nagy háborúra, sem a nagy politikára.
Néhány fegyvertény azért komoly volt; egyebek közt Trocadéro* elfoglalása gyönyörű haditény; egyáltalában, ismételjük, e háború trombitáinak repedt a hangjuk, az egész ügy gyanús, a történelem igazat ad Franciaországnak, hogy vonakodott elfogadni ezt az áldiadalt. Bizonyosnak látszik, hogy némely spanyol tisztek, akiknek parancsuk volt az ellenállásra, nagyon is könnyen meghátráltak, a győzelemből a megvesztegetés gyanúja bukkant ki; úgy látszott, hogy inkább a tábornokokat nyerték meg, mint az ütközeteket, és a győztes katona megalázottan tért haza. Csakugyan lealacsonyító háború; zászlaja redőin ezt a felírást lehetett olvasni: Banque de France.
Az 1808. évi háború katonái, akikre oly szörnyű módon ráomlott Saragossa, ráncolták a szemöldöküket 1823-ban, hogy olyan könnyedén megnyílnak az erődök, és kezdték sajnálni Palafoxot.* Ilyen a természete Franciaországnak: jobban szereti, ha Rosztopcsinnal* áll szemben, mint Ballesterosszal.*
Más, súlyosabb szempontból, amelyre itt ki kell térnünk, ez a háború, amely sértette Franciaországban a katonai szellemet, bántotta a demokratikus szellemet. Ennek a vállalkozásnak hódítás volt a célja. Ebben a hadjáratban a francia katonának, a demokrácia gyermekének az volt a célja, hogy segítsen leigázni másokat. Csúf ellentmondás. Franciaországnak az a hivatása, hogy felébressze a népek lelkét, nem pedig, hogy megfojtsa. 1792 óta Európa minden forradalma francia forradalom; a szabadság Franciaországból sugárzik. Ez csillagászati tény. Csak a vak nem látja! Ezt Bonaparte mondta.
Az 1823-i háború, amely merénylet volt a nemes spanyol nemzet ellen, merénylet volt egyúttal a francia forradalom ellen is. Ezt a szörnyű tettlegességet Franciaország követte el; kényszerűségből, mert a felszabadító háborúkon kívül a hadseregek mindent csak kényszerűségből tesznek, amit csak tesznek. Erre utal a vak engedelmesség kifejezés. Egy hadsereg a számítás furcsa remekműve; ereje valami roppant tehetetlenség eredménye. Ez a magyarázata a háborúnak, amelyet az emberiség visel az emberiség ellen az emberiség ellenére.
A Bourbonokra az 1823-i háború végzetes volt. Ők sikernek tekintették. Nem látták meg, mekkora veszedelem megöletni valamely eszmét egyetlen hadiparanccsal. Együgyűségükben nem átallották erőtényezőnek minősíteni államberendezésükben azt a roppant elgyengülést, amely bűnből származott. Az orvtámadás szelleme bevonult politikájukba. 1830* csírája benne volt már 1823-ban. Tanácskozásaikon a spanyol hadjárat érv lesz erőszakos cselekedetek és az isteni jog nevében kezdett kalandok mellett. Franciaország, miután Spanyolországban újra trónjára ültette az el rey neto-t* nyugodtan visszaállíthatta volna otthon is a korlátlan királyságot. Abba a borzalmas tévedésbe estek, hogy a katona engedelmességét a nemzet hozzájárulásának tartották. Ez a bizalom dönti le a trónokat. Nem szabad elaludni sem a manzanilla-fa* árnyékában, sem egy hadsereg árnyékában.
Térjünk vissza az Orion hajóhoz.
A herceg-főparancsnok vezényelte hadsereg hadműveletei közben a Földközi-tengeren egy hajórajunk cirkált. Az imént említettük, hogy az Orion ennek a hajórajnak az egysége volt, és hogy a tengeren szenvedett sérülései miatt bevitték a touloni kikötőbe.
Egy sorhajó megjelenése valamelyik kikötőben valahogy mindig odacsalogatja és izgatja a tömeget. Azért, mert nagy, és a tömeg szereti azt, ami nagy.
Egy sorhajó az emberi lángésznek és a természet hatalmának egyik legnagyszerűbb összetalálkozása.
Egy sorhajó a legsúlyosabb és egyúttal a legkönnyedebb összetételű valami, mert egyszerre van dolga mind a három halmazállapottal, a szilárddal, a cseppfolyóssal és a légneművel, és mert mind a hárommal küszködnie kell. Tizenegy vaskarma van, hogy megfogóddzék a tengerfenék gránitjában, és több szárnya és több csápja, mint az őserdők rovarainak, hogy felfoghassa a felhők szelét. Lélegzete százhúsz ágyúján tör elő, mint roppant trombitákon, és büszkén felel a mennydörgésre. Az óceán igyekszik tévutakra vezetni hullámainak riasztó egyformaságában, de a hajónak lelke van: az iránytű, amely útbaigazítja, és mindig megmutatja neki, merre van észak. Fekete éjszakákon lámpái pótolják a csillagokat. Éppígy van kötele és vitorlája a szél ellen, fája a víz ellen, vasa, reze és ólma a szikla ellen, a sötétség ellen fénye, és a végtelenség ellen egy tűje.
Ha fogalmat akarunk alkotni magunknak ezekről az óriási arányokról, amelyek együttvéve a sorhajót adják, csak be kell lépnünk a bresti vagy a touloni kikötő valamelyik hatemeletes fedett hajóműhelyébe. Az épülőfélben levő hajók itt úgyszólván bura alatt vannak.
Ez az óriási gerenda vitorlarúd; ez a hatalmas faoszlop, amely végtelen hosszúságban nyúlik el a földön, a főárboc. A dokkban álló tövétől égbenyúló csúcsáig hatvan öl hosszú, és a tövének három láb az átmérője. Az angol főárboc kétszáztizenhét lábnyira emelkedik a víz színe fölé. Apáink tengerészeié köteleket alkalmazott, a mienk láncokat alkalmaz. Egy százágyús hajónak csupán a láncrakása négy láb magas, húsz láb hosszú és nyolc láb széles. És vajon ennek a hajónak a megépítéséhez mennyi fára van szükség? Háromezer köbméterre. Valóságos úszó erdő.
Ezenfelül figyelembe kell venni, hogy itt csupán negyven évvel ezelőtti haditengerészeti alkotmányról van szó, egyszerű vitorlás hajóról; a gőz, amely akkor gyermekkorát élte, azóta új csodákkal gyarapította azt a bámulatos valamit, aminek hadihajó a neve. Napjainkban például a csavarral hajtott hajó meglepő gépezet, amelyet háromezer négyzetméter felületű vitorlázat és ezenfelül kétezerötszáz lóerejű gőzkazán hajt.
Nem is szólván az újabb csodákról, Kolumbus Kristóf és Ruyter* régi hajója egyike a nagy emberi remekműveknek. Kimeríthetetlen az ereje, mint ahogy kimeríthetetlen a végtelennek a lehelete, vitorlájába gyűjti a szelet, pontosan működik a hullámoknak véghetetlen hömpölygésében, úszik és uralkodik.
Azonban eljön az óra, amikor a szélvihar szalmaszál gyanánt roppantja össze ezt a hatvan láb hosszú vitorlarudat, amikor a szél, mint valami nádszálat, úgy hajlítja meg a négyszáz láb magas főárbocot, amikor az ötvenmázsás vasmacska meggörbül a hullám torkában, mint a halász horga a csuka fogai között, amikor a szörnyeteg ágyúk siralmas és hiábavaló bömböléseket harsognak, amelyeket az orkán elvisz az űrbe és az éjszakába, amikor mindez a hatalom és mindez a fenség eltörpül egy magasabbrendű hatalom és fenség előtt.
Valahányszor valami roppant erő kibontakozik, hogy aztán roppant gyengeségbe bágyadjon, mindig gondolkodóba ejti az embereket. Innen van a kikötőben az a sok kíváncsi, aki ott tolong a háborúnak és a hajózásnak e csodálatos gépezetei körül, pontosan maga sem tudná megmagyarázni, miért.
Tehát Toulon kikötőjének rakodópartjai, zsilipei és mólói minden áldott nap reggeltől estig hemzsegtek a rengeteg naplopótól és, mint Párizsban mondják, léhűtőtől; akiknek nem volt egyéb dolguk, mint hogy az Orion-t bámulják.
Az Orion hajó már régóta beteg volt. Előbbi útjain sűrű kagylóréteg rakódott le a fenekére, úgyhogy sebességét a felére csökkentette; a múlt évben szárazra húzták, hogy lekaparják a kagylóréteget, aztán megint kifutott a tengerre. Azonban ez a kaparás megrongálta a fenék eresztékeit. A Baleárok magasságában a fenékszegély meglapult és léket kapott, és mivel akkor még nem készült a borítás vasbádogból, a hajóba beszivárgott a víz. Heves napéjegyeni vihar kapta el, amely betörte a csúcsfedélzetet és az egyik ágyúajtót, és kárt tett az árboctartó kötélpadjában. Ezeknek a sérüléseknek a következtében az Orion visszatért Toulonba.
Az Arzenál közelében horgonyzott. Rajta volt a teljes fölszerelés, úgy javították. A törzse nem sérült meg a jobb oldalán, de a borítást itt is, amott is felfeszítették szokás szerint, hogy a levegő behatoljon a bordázatába.
Egy reggel a bámészkodó tömeg váratlan eseménynek lett tanúja.
A legénység a vitorlák kifeszítésével foglalkozott. Az árbocőr, akinek az volt a dolga, hogy a jobb oldali nagy csúcsvitorla csücskét tartsa, elvesztette az egyensúlyt. Látták, amint meginog – az Arzenál rakodópartján összeverődött tömeg ordításban tört ki –, a feje magával rántotta a testét, a matróz megfordult a vitorlarúd körül, kitárt karokkal a mélység felé; zuhanás közben előbb egyik kezével, aztán a másikkal megkapott egy talpallót és azon lógott. A tenger örvényes mélysége tátongott alatta. Zuhanása hevesen meghintázta a kötélhágcsót. A matróz ennek a kötélnek a végén himbálózott, mint a kő a parittyában.
Irtózatos kockázat lett volna segítségére menni. Egyetlen matróz sem mert vállalkozni rá, pedig valamennyit nemrégen sorozták be az odavaló halászokból. Közben a szerencsétlen árbocmatróz ernyedt; arcán nem láthatták a szorongást, de kimerültsége minden tagjáról lerítt. Karjai valami szörnyű görcsben feszültek. Minden erőfeszítése, hogy a lábát megvesse, csak arra volt jó, hogy fokozza vele a talpalló himbálózását. Nem ordítozott, mert félt, hogy ezzel is erőt pazarol. Már csak azt a percet várták, amikor elereszti a kötelet, és néhány pillanatra minden fej félrefordult, hogy ne lássák, mikor lezuhan. Vannak pillanatok, amikor egy kötélnek a vége, egy rúd, egy faág maga az élet, és irtózatos látni, mikor egy élőlény leválik róla és lehull, mint az érett gyümölcs.
Egyszerre csak észrevették, hogy egy ember párducügyességgel kúszik felfelé a kötélzeten. Vörös ruha volt rajta, fegyenc volt; a fején zöld sapka, tehát életfogytiglan elítélt fegyenc. Mikor felért az árbockosár magasságába, egy szélroham lesodorta a sapkáját és megmutatta hófehér fejét; már nem volt fiatal ember.
Csakugyan az egyik fegyenc, akit ott foglalkoztattak a gályarabcsapatban, a fedélzeten, mindjárt az első pillanatban odaszaladt az őrség tisztjéhez, és a legénység zavara és ingadozása közben, amíg valamennyi matróz reszketett és visszariadt, engedélyt kért a tiszttől, hogy kockára vethesse az életét a matróz megmentésére. A tiszt beleegyező fejbiccentésére egyetlen kalapácsütéssel szétverte a lábbilincséhez forrasztott láncot, aztán felkapott egy kötelet és fellendült az alattságra. Ebben a pillanatban senki sem vetett rá ügyet, hogy az a lánc milyen könnyedén összetört. Erre csak később gondoltak.
Egy szempillantás alatt fenn volt a vitorlarúdon. Egy-egy másodpercre megállt és mintha méregette volna a tekintetével. Ezek a másodpercek, amelyek alatt a szél himbálta a matrózt a kötélhágcsó végén, századoknak tűntek föl a nézők szemében. Végre a fegyenc égre emelte szemét és megindult előre. A tömeg zihált. Látták, amint sebesen végigmegy a vitorlarúdon. Mikor a végéig ért, odaerősítette a magával hozott kötél egyik végét, és a másikat lelógatta, aztán kezeivel leereszkedett ezen a kötélen, és ekkor kimondhatatlanná fokozódott az aggodalom, mert most már egy ember helyett kettőt láttak a mélység felett függeni.
Mintha csak egy pók ragadott volna meg egy legyet; csakhogy itt a pók az életet hozta, nem pedig a halált. Tízezer tekintet szegeződött erre a csoportra. Egyetlen kiáltás, egyetlen szó sem hangzott el, mindenkinek a szemöldöke egyetlen remegésbe ráncolódott. Mindenki visszafojtotta a lélegzetét, mintha attól tartottak volna, hogy a legkisebb lehelet is erősíti a szelet, amely a két szerencsétlen embert rázta.
Eközben a fegyencnek sikerült a matróz közelébe csúsznia. Ideje volt: még egy perc, és a matróz kimerültén és kétségbeesetten belebukott volna a mélységbe; a fegyenc erősen odakötözte a kötélre, amelyen függeszkedett az egyik kezével, míg a másikkal dolgozott. Végre látták, hogy visszamegy a vitorlarúdra és felhúzza a matrózt; itt egy pillanatig tartotta, hogy egy kissé magához térjen, aztán a karjaiba fogta és tovább vitte, végigment a vitorlarúdon egészen a járomfáig és innen az árbockosárig, ahol bajtársainak a kezeiben hagyta.
Ebben a pillanatban a tömegben felcsattant a taps; régi porkolábok könnyeztek, asszonyok ölelkeztek a parton, és hallatszott, amint valamennyi hang valami nekivadult elérzékenyülésben egyszerre kiáltotta: "Kegyelmet ennek az embernek!"
Ő azonban eközben nekilátott, hogy leszálljon és azonnal visszamenjen a csapatához. Hogy minél hamarább odaérkezzék, leereszkedett a kötélzeten és végigfutott egy alacsony vitorlarúdon. Minden szem nyomon követte. Volt egy pillanat, amikor mindenkit rémület fogott el; mintha úgy látták volna, hogy habozik és meginog, vagy azért, mert kifáradt, vagy mert megszédült a feje. Egyszerre csak a tömegből hatalmas ordítás tört ki: a fegyenc a tengerbe bukott.
Az esés veszedelmes volt. Az Algésiras fregatt ott horgonyzott az Orion mellett, és a szegény gályarab éppen a két hajó közé esett. Félős volt, hogy az egyik vagy a másik alá kerül. Négy ember azonnal csónakba ugrott. A tömeg biztatta őket, megint szorongás áradt el mindenkinek a lelkén. A fegyenc nem került még egyszer felszínre. Eltűnt a tengerben, még gyűrűt sem vetett, mintha olajoshordóba esett volna. Kutatták, búvárok szálltak le érte. Hiába. Estig keresték; még csak a holttestét sem találták meg.
Másnap a touloni újságban ez a néhány sor jelent meg:
"1823. november 17. – Tegnap az Orion fedélzetén dolgozó egyik gályarab, miután megmentette egy matróz életét és lefelé jött az árbocon, a tengerbe esett, és belefulladt. A holttestet nem sikerült megtalálni. Az a feltevés, hogy az Arzenál rakodópartjának a cölöpzete alá került. Ez az ember 9430. sz. alatt volt lajstromozva, és Jean Valjean volt a neve."

HARMADIK KÖNYV

A HALOTTNAK TETT ÍGÉRET TELJESÍTÉSE

I

A vízkérdés Monfermeilben

Montfermeil Livry és Chelles között fekszik, annak a fennsíknak a déli szegélyén, amely az Ourcq-ot a Marne-tól elválasztja. Ma meglehetősen nagy helység, amelyet egész évben gipszvakolatú villák, vasárnap pedig jókedvű polgárok ékesítenek. 1823-ban nem volt még Montfermeilben sem ennyi fehér ház, sem ennyi elégedett polgár. Csupán erdei falucska volt. Akadt ugyan benne imitt-amott néhány múlt századbeli nyaraló, amelyeket fel lehetett ismerni előkelőségükről, kovácsoltvas erkélyeikről és hosszú ablakaikról, amelyeknek apró üvegtáblái a zárt, fehér spalettákra mindenféle zöld színárnyalatot vetítettek. Mindazonáltal Montfermeil mégiscsak falu volt. A nyugalomba vonult posztókereskedők és a nyaraló ügyvédek még nem fedezték fel. Nyugodt és kedves isten háta mögötti hely volt ez; olcsón éltek benne, dúsan és könnyen, mint a falusiak. Csupán vize volt kevés, mert a fennsík nagyon magas volt.
Vízért meglehetősen messzire kellett menni. A falunak Gagny felé eső vége azokból a pompás tavakból kapta a vizét, amelyek ott az erdőben vannak; másik vége, amely a templomot környezi és Chelles felé esik, csupán a domboldalban, a chelles-i út mentén, körülbelül negyedórányira Montfermeiltől levő kis forrásból kapott ivóvizet.
Tehát elég kemény munkát jelentett minden háztartásban a vízzel való ellátás. A nagy házak, az arisztokrácia a Thénardier-kocsma ehhez tartozott egy-egy garast fizettek minden vödör vízért egy bácsinak, akinek ez volt a foglalkozása, és aki ezen a montfermeili vízszállításon naponta körülbelül nyolc sout keresett; csakhogy ez a bácsi nyáron csupán esti hét óráig, télen pedig esti öt óráig dolgozott, és ha egyszer beesteledett, ha egyszer a földszinti spalettákat becsukták, az, akinek nem volt ivóvize, mehetett maga érte, vagy víz nélkül maradt.
Ez volt a réme annak a szegény teremtésnek, akit az olvasó talán még nem felejtett el, a kis Cosette-nek. Emlékszünk, hogy Cosette kétféleképpen is hasznot hajtott Thénardier-éknak: megfizettették magukat az anyjával és kiszolgáltatták magukat a gyermekkel. Így történt, hogy mikor az anya egyáltalán nem fizetett hogy miért, azt az előbbi fejezetben olvastuk –, Thénardier-ék akkor is megtartották Cosette-et. Jó volt nekik cselédlánynak. Ebben a minőségben őt szalasztottak vízért, ha szükség volt rá. Így tehát a gyermek, aki megrémült arra a gondolatra is, hogy éjjel menjen a forráshoz vízért, szöges gonddal vigyázott, hogy a víz sose fogyjon ki a házban.
1823 karácsonya páratlanul ragyogó volt Montfermeilben. A tél enyhén indult; még nem fagyott, sem nem havazott. Párizsból jött csepűrágók engedélyt kaptak a polgármester úrtól, hogy felállíthatják bódéikat a falu főutcáján, és egy csapat vándorkereskedő ugyanilyen engedély alapján felütötte sátorfáját a templomtéren, egészen a Boulanger közig, ahol, mint emlékezhetünk rá, a Thénardier-kocsma volt. Ez a népség megtöltötte a fogadókat és kocsmákat, és vele zajos és vidám élet költözött a csendes kis faluba. A történelmi hűség kedvéért azt is el kell mondanunk, hogy a téren mutogatott különlegességek között volt egy állatsereglet is, amelyben rongyos és Isten tudja, honnan származó szörnyű bohócok mutogattak 1823-ban Montfermeil parasztjainak egy olyanféle ijesztő brazíliai keselyűt, amilyen a mi királyi múzeumunkban is csak 1845 óta van, s amelynek a szeme olyan, mint egy háromszínű kokárda. Ha jól tudom, a természettudósok ezt a madarat Caracara polyborusnak hívják; az apicidák rendjébe és a keselyűfélék családjába tartozik. Néhány derék öreg bonapartista katona, aki ott éldegélt a faluban, áhítatosan nézegette ezt az állatot. A komédiások a háromszínű kokárdát páratlan tüneménynek hencegték, amelyet a Jóisten külön az ő állatseregletük számára talált ki.
Ugyanezen karácsonyestén több férfi: házalók és fuvarosok üldögéltek a Thénardier-fogadó ivójában, négy-öt szál gyertya mellett, és iddogáltak. Ez a szoba olyan volt, mint minden kocsmaszoba; asztalok, ónkancsók, palackok, iddogáló és dohányzó emberek, kevés világosság, nagy zaj. Az 1823. évet mégis jelezte itt az asztalon két tárgy, amelyek akkoriban a polgári osztályban divatosak voltak; mégpedig egy kaleidoszkóp és egy hullámbádog-lámpa. Thénardier-né a vacsorával foglalkozott, amely hatalmas lobogó tűzön főtt; férje ott ivott a vendégeivel és politikáról beszélgetett.
A politikai beszélgetéseken kívül, amelyeknek fő tárgya a spanyol háború, az Angouléme hercege volt, kihallatszott a zsibongásból néhány egészen helyi jellegű megjegyzés, mint például ilyenek:
– Nanterre-be és a Suresnes-ben bő volt a bortermés. Ahol tíz hordóra számítottak, tizenkettővel lett. Csak úgy dőlt a présből. – De hiszen a szőlő még nem lehet érett? – Ezen a környéken nem kell érett szőlőt szüretelni. Ha éretten szüretelik, a bor tavaszra megnyúlósodik. – Hát egészen könnyű bor? – Még sokkal könnyebb, mint az itteni. Éretlenül kell leszüretelni a szőlőt.
Stb.
Vagy pedig egy molnár kiabált:
– Talán mi vagyunk felelősek azért, hogy mi van a zsákban? Találunk benne egész rakás apró magot, annak a kiszemelésével nem szórakozhatunk és bizony be kell öntenünk a garatba; van ott konkoly, raponc, gabonarozsda, bükköny, kendermag, anyarozs, disznódudva és egész sereg másféle szemét, nem is számítva a kavicsot, amivel tele van bizonyos vidékek gabonája, különösen a breton gabona. Nem szeretek breton gabonát őrölni, mint ahogy a deszkafűrészelők nem szeretnek olyan gerendát fűrészelni, amelyben szögek vannak. Aztán nézzék meg, mennyi élvezhetetlen por kerül így az őrleménybe. Azután panaszkodnak a liszt miatt. Nincs igazuk. A lisztben nem mi vagyunk a hibásak.
Két ablak közében egy aratómunkás üldögélt egy gazdával az asztalnál és megalkudott vele a tavaszi szénakaszálás dolgában, aztán ezt mondta: Nem baj, ha a fű nedves. Könnyebb vágni. A harmat finom dolog, uram. Különben mindegy, ez a fű, a maga füve fiatal, és bizony még nagyon nehéz munka van vele. Úgy bizony, gyönge, meghajlik a kaszapenge suhintására.
Stb.
Cosette ott volt rendes helyén és a konyhaasztal keresztrúdján üldögélt a tűz mellett. Testét rongyok borították, meztelen lába facipőben volt, és a tűz világosságánál gyapjúharisnyát kötött a Thénardier-lányok számára. A székek alatt egészen fiatal macska játszott. Valamelyik szomszéd szobából két friss gyerekhang kacagása és csicsergése hallatszott be; Éponine és Azelma volt.
A tűz mellett, a sarokban, szegen korbács lógott.
Bizonyos időközökben a ház valamelyik részéből nagyon fiatal gyereknek a visítása hasított bele a kocsmai zajba. Ez egy kisfiú volt, akit Thénardier-né valamelyik előbbi télen hozott a világra – "maga sem tudja, hogyan – szokta mondogatni –, bizonyosan a hideg miatt" – és aki éppen hároméves múlt. Az anyja maga szoptatta, de nem szerette. Mikor a kölyöknek a megátalkodott ordítozása már nagyon elviselhetetlen volt, Thénardier elbömbölte magát:
– A fiad bőg, menj, nézd meg, mit akar.
– Eh! – felelt az anya – mit törődöm vele.
És a kis elhagyatott tovább üvöltött a sötétben.

II

Két arcképvázlat befejezése

Ebben a könyvben Thénardier-éknak csupán az arcélét láttuk; most itt az ideje, hogy minden oldalról megvizsgáljuk őket és beletekintsünk az arcukba.
Thénardier ötvenéves múlt; Thénardier-né a negyvenedikben járt, ami asszonynál ötvennek számít: ekként férj és feleség kora megfelelt egymásnak.
Az olvasók talán első megjelenése óta emlékeznek még némileg erre a nagy, szőke, kövér, húsos, négyszögletes, óriási és mozgékony Thénardier-nére; elmondottuk, hogy olyan óriási vadnő fajta volt, amilyenek a vásárokon görnyedeznek a hajukba aggatott kövezetkockák súlya alatt. A fogadóban mindent ő végzett: ágyazott, takarított, mosott, főzött, ő volt itt a totumfac, a fő-fő mindenegyéb. Cosette volt egyetlen cselédje; egér volt az elefánt szolgálója. A hangjára minden megremegett, az ablakok, a bútorok, és az emberek. Szeplőkkel pettyezett, széles arca olyan volt, mint valami szűrő. Volt szakálla is. Valóságos eszményi csarnoki hordár volt női ruhában. Pompásan káromkodott, azzal dicsekedett, hogy öklével össze tudja törni a diót. Ha nem olvasott volna regényeket, amelyek egy-egy pillanatra furcsán kivillantották a kényeskedő dámát ebből az emberevőből, soha senkinek eszébe nem jutott volna, hogy nőnek tartsa. Ez a Thénardier-né olyan istenteremtése volt, mintha valami utcalányt kofába oltottak volna. Amikor a szavát hallották, azt mondták: ez csendőr; mikor inni látták, azt mondták: ez fuvaros; mikor látták, hogy hogyan bánik Cosette-tel, ezt mondták: ez a hóhér. Az egyik foga még csukott szájából is kiállt.
Thénardier kicsiny, sovány, sápadt, szögletes, csontos, nyápic, beteges képű, azonban makkegészséges emberke volt; még ebben is csalt. Rendszerint óvatosan mosolygott, úgyszólván mindenkivel udvarias volt, még a koldussal is, akinek nem adott alamizsnát. Menyétszeme és tudósképe volt. Nagyon hasonlított Delille abbé* arcképéhez. Abban tetszelgett magának, hogy a fuvarosokkal bírja az ivást. Soha senki sem tudta leitatni. Öblös pipából pöfékelt. Zubbonyt viselt és a zubbonya alatt kopott fekete kabátot. Hencegni szokott az irodalommal és a materializmussal. Voltak ebben a körben nevek, amelyeket gyakran kiejtett, hogy megtámogassa valamelyik állítását; Voltaire, Raynal,* Parny* és, ami elég furcsa, Szent Ágoston. Azt állította, hogy "rendszere van". Egyébként nagy szélhámos volt. Csalózófus. Van ilyen árnyalat is. Emlékszünk rá, azzal hencegett, hogy katona volt; némileg büszkélkedve mesélte, hogy Waterloonál, mikor a 6. vagy 9. könnyű gyalogezred őrmestere volt, a Halálhuszároknak egész osztályával szemben egymaga fedezett testével és mentett meg a kartácstűzön át "egy súlyosan sebesült tábornokot". Innen ered falán a lángoló cégtábla és fogadójának a vidéken szokásos elnevezése: "A waterlooi őrmester kocsmája." Szabadelvű, klasszikus és bonapartista volt. Jegyzett bizonyos összeget a külföldre menekültek segélyezésére. A faluban olyasmit rebesgettek, hogy papnak készült.
Mi azt hisszük, hogy Hollandiában tanult, mégpedig éppenséggel fogadós-mesterséget. Ez a vegyes összetételű gazember minden valószínűség szerint lille-i flamand volt Flandriában, francia Párizsban, belga Brüsszelben, ügyesen kétkulacsoskodott. Waterlooi hőstettét ismerjük. Láthatjuk, némileg túlozta. Az apály és dagály, a görbe út, a kaland volt éltető eleme; a megtépett lelkiismeret zaklatott életet von maga után; és valószínű, hogy 1815. június 18-ának orkánjában Thénardier a fosztogató markotányosoknak ahhoz a fajtájához tartozott, amelyről beszéltünk, amely cserkészik, az egyiknek elad, a másikat kirabolja, családostul, feleségestül, gyerekestül kocsikázik valami rozoga taligán a menetelő csapatok nyomában, és bizonyos finom ösztönnel mindig a győztes hadsereghez csatlakozik. Miután ezt a hadjáratot végigcsinálta és összeszedett, mint ő maga mondta, "egyet-mást", megnyitotta Montfermeilben kocsmáját.
Ez az egyet-mást – amelyben voltak erszények és zsebórák, aranygyűrűk és ezüstkeresztek, amit mind a hullákkal bevetett barázdák learatásának idején szedett össze – együttvéve sem volt valami sok, és nem lendítette messzire a kocsmárossá vedlett markotányost.
Thénardier-nek a mozdulatában volt valami megnevezhetetlen szögletesség, amely, ha káromkodott hozzá, a kaszárnyát, ha pedig keresztet vetett hozzá, a szemináriumot juttatta az ember eszébe.
Jól tudott beszélni. Szívesen vette, ha műveltnek tartják. Mindazonáltal a tanító észrevette, hogy imitt-amott – "kisiklik". Fölényesen állította össze az utasok számláját, de a gyakorlott szem nemritkán helyesírási hibákat fedezett fel benne. Thénardier alattomos, ínyenc, naplopó és ravasz ember volt. Nem vetette meg a cselédlányokat, és ez volt az oka, hogy a felesége nem tartott cselédet. Ez az óriási asszony féltékeny volt. Azt képzelte, hogy ez a nyápic és elsárgult emberke minden nő gerjedelmének a tárgya.
Thénardier ezenfelül agyafúrt és alamuszi ember létére, mérsékelt fajta zsivány volt. Ez a legrosszabbik fajta; ebbe képmutatás is vegyül.
Nem mintha Thénardier alkalomadtán nem tudott volna legalábbis úgy felfortyanni, mint a felesége. De ez nagyon ritka eset volt, és az ilyen pillanatokban, mikor haragudott az egész emberiségre, mikor a gyűlöletnek mélységes kohója izzott benne, mikor olyan emberré változott, aki sohasem telik be a bosszúval, aki mindent, ami csak útjába kerül, megvádol minden miatt, ami éri, aki mindig kész az első embert okolni, aki a szeme elé kerül, mintegy jogos panasszal az élete minden csalódásáért, letöréséért és szerencsétlenségéért, mikor mindez a kovász megduzzadt benne és a száján és a szemében forrt: akkor rettenetes volt. Jaj annak, akire ilyenkor lecsapott a dühe!
Minden egyéb tulajdonságán felül Thénardier szemfüles és éles eszű volt, a szükséghez képest hallgatag vagy szószátyár, és mindig nagyon értelmes. Volt benne valami a tengerésznek a tekintetéből, aki hozzászokott, hogy hunyorogva néz a szemével a távcsőbe. Thénardier államférfi volt.
Minden jövevény, aki belépett a kocsmába, amint Thénardier-nét meglátta, így szólt: ez az asszony az úr a házban. Tévedés. Még csak a ház asszonya sem volt. A férj volt a ház ura és asszonya. A nő dolgozott, a férfi gondolkozott. Valami láthatatlan és folytonos mágneses hatással irányított mindent. Elég volt egy szava, néha csak egy jele; a masztodon engedelmeskedett. Thénardier a felesége szemében anélkül, hogy az asszony világosan számot tudott volna adni magának róla, valami különös és felsőbbrendű lény volt. Ennek az asszonynak megvoltak a helyzethez illő erényei; még ha nézeteltérése lett volna is valami apróság miatt "Thénardier úrral" – ez a feltevés egyébként elfogadhatatlan –, még akkor sem hazudtolta volna meg soha az urát semmiben sem. Sohasem követte volna el "idegenek előtt" azt a hibát, amelyet az asszonyok oly sűrűn elkövetnek, és amit parlamenti nyelven úgy hívnak: "A koronát belevonni a vitába."* Ámbár szövetségüknek eredménye úgyis csak a bűn volt, volt Thénardier-nénak férje iránti alárendeltségében valami átszellemültség. Ez az ordítozó hústömeg meggörnyedt ennek a nyápic zsarnoknak a kisujja alatt. Ez törpe és fura oldaláról tekintve nagyszerű, egyetemes jelenség volt: az anyag leborulása a szellem előtt; mert bizonyos undokságok éppenséggel az örökkévaló szépség mélységeinek köszönhetik a létezésüket. Thénardier-ban volt valami ismeretlen; innen van, hogy ez a férfi feltétlenül uralkodott ezen az asszonyon; voltak pillanatok, mikor az asszony égő gyertyának látta őt; máskor karomnak érezte.
Ez az asszony rettenetes teremtés volt; csak a gyermekeit szerette és csak a férjétől félt. Anya volt, mert emlős volt. Egyébként anyasága a leányaira szorítkozott, és mint majd látni fogjuk, a fiúkra nem terjedt ki. Magának a férfinak csak egyetlen gondolata volt: meggazdagodni.
Nem sikerült neki. Ennek a nagy tehetségnek nem volt méltó tere. Thénardier Montfermeilben tönkrement, ha ugyan a semmi tönkremehet; Svájcban vagy a Pireneusokban milliomossá lett volna ez az éhenkórász. Csakhogy a fogadósnak ott kell legelnie, ahová a sors kipányvázta.
Természetes, hogy a fogadós szót itt szűkebb értelemben használjuk és nem vonatkoztatjuk az egész osztályra.
Ugyanebben az 1823. évben Thénardier-nak körülbelül ezerötszáz franknyi piszkos adóssága volt, ami sok gondot okozott neki.
Bármily konokul igazságtalan volt is iránta a sors, Thénardier olyan ember volt, aki a legjobban, a legalaposabban és a legmodernebbül értett ahhoz a bizonyos dologhoz, ami a barbár népeknél erény és a civilizált népeknél üzlet: a vendéglátáshoz. Egyébként bámulatos vadorzó volt és hírhedt kitűnő lövő. Valahogy hidegen és nyugodtan nevetett, ami különösen veszedelmes volt.
Fogadós-elméletei egy-egy villanó megjegyzésben törtek ki belőle. Voltak hivatására vonatkozó aforizmái, amelyeket felesége lelkébe oltott. "A fogadós kötelessége – mondta neki egyszer izgatottan és halkan –, hogy mindenkinek, aki jön, adjon ennivalót, ágyat, világítást, tüzet, piszkos takarókat, cselédet, bolhát, egy-egy mosolyt; hogy megállítsa az utasokat, kiürítse a sovány erszényeket és becsületesen eret vágjon a kövéreken, méltóképpen elszállásolja az utazó családokat, megzsarolja a férfit, megkopassza az asszonyt, megtépázza a gyereket; felszámítsa az ablaknyitást, az ablakcsukást, a kandallózugot, a karosszéket, a széket, a zsöllyét, a zsámolyt, a tollas ágyat, a derékaljat és a szalmazsákot; tudja, hogy mennyire koptatja a használat a tükröt, és ezt fel is számítsa és, ezer ördög és pokol, mindent megfizettessen az utassal, még a legyeket is, amiket a kutyája bekap!"
Ez a férfi és ez az asszony maga volt az összeházasodott ravaszság és düh, undorító és rettenetes kettősfogat.
Miközben a férj törte a fejét és tervezgetett, Thénardier-né nem törődött a távoli hitelezőkkel, nem gondolt sem a tegnappal, sem a holnappal és folytonos zsörtölődésben mindenestül a pillanatnak élt.
Ilyen volt ez a két ember. Cosette úgy élt közöttük, szenvedve mindkettejük nyomása alatt, mint olyasvalaki, akit malomkő morzsol és egyúttal harapófogó tép. A férfinak és az asszonynak más-más volt a modora; Cosette-en záporzott a verés, ez az asszonytól eredt; mezítláb járt télen, ez a férfitől eredt.
Cosette fölment, lement, mosott, kefélt, sikált, söpört, ide-oda szaladt, agyonszaladgálta magát, zihált, súlyos terheket emelt, és vézna teremtés létére nehéz munkát végzett. Nem volt irgalom; nekivadult háziasszony, csupaméreg gazda. A Thénardier-kocsma olyan volt, mint valami háló, amelybe Cosette belebonyolódott és vergődött. Ez a komor szolgaság a legzsarnokibb elnyomás megvalósulása volt. Olyasvalami, mintha a légy szolgálója lett volna a pókoknak.
A szegény gyermek szenvedett és hallgatott.
Mikor életük hajnalán rádöbbennek, hogy mily végtelenül gyámoltalanok, mily végtelenül tehetetlenek az emberek között: vajon mi viharzik le ezekben a lelkekben, amelyek épp most jöttek az Istentől?

III

Bor kell az embereknek, víz a lovaknak

Négy új utas érkezett.
Cosette szomorúan töprengett; mert, bár még nem volt nyolcéves, máris annyit szenvedett, hogy olyan gyászos arccal tudott elrévedezni, mint valami öregasszony.
A szemhéja megfeketedett egy ökölcsapástól, amellyel Thénardier-né sújtott rá, aki emiatt időnként megjegyezte:
– Milyen utálatos ezzel a daganattal a szemén!
Cosette tehát arra gondolt, hogy éjszaka van, fekete éjszaka, hogy most váratlanul meg kell majd tölteni az újonnan érkezett utasok szobáiban a korsókat és az üvegeket, és hogy a vizeshordóban nincs egy csepp víz sem.
Kissé megvigasztalta az, hogy a Thénardier-házban nem sok vizet ittak. Szomjas ember akadt itt bőven; de ez olyan szomjúság volt, amely szívesebben folyamodik a boroskancsóhoz, mint a vizeskancsóhoz. Ha valaki e sok pohár bor közben egy pohár vizet kért volna, ezek az emberek mind vadembernek tartották volna. Mégis volt egy pillanat, amikor a gyermek megremegett: Thénardier-né fölemelte az egyik lábosnak a fedőjét, amely a tűzön rotyogott, aztán fogott egy poharat és élénk mozdulattal közeledett a vizeshordóhoz. Elcsavarta a csapot, a gyerek arra fordult és minden mozdulatát nyomon követte. Vékony erecskében folydogált a víz a csapból, és a pohár félig megtelt.
– Ejnye – mondta – nincs víz! – Aztán egy pillanatig hallgatott.
A gyerek még a lélegzetét is visszafojtotta.
Ugyan – szólalt meg újra Thénardier-né vizsgálva a félig telt poharat – ennyi is elég lesz.
Cosette folytatta munkáját, de még több mint negyedóráig érezte, hogy szíve úgy táncol a mellében, mint valami óriási hópihe.
Számolgatta a perceket, amelyek így múltak és nagyon szerette volna, ha már másnap reggel lett volna.
Időnként egy-egy vendég kinézett az utcára és felkiáltott:
– Olyan sötét van, mint valami kemencében! – vagy – Macskaszeme legyen annak, aki most lámpa nélkül kimegy az utcára!
És Cosette megremegett.
Egyszer csak a fogadóban megszállt egyik házaló-kereskedő belépett és durva hangon felmordult:
– Nem adtak inni a lovamnak.
– Hogyne adtunk volna – mondta rá Thénardier-né.
– De asszonyság, ha mondom, hogy nem adtak makacskodott a kereskedő.
Cosette kibújt az asztal alól.
– Ó! Igen, uram! – mondta – a ló ivott, a vödörből ivott, teli vödörrel, és méghozzá én magam vittem neki vizet és beszéltem is hozzá.
Nem volt igaz. Cosette hazudott.
– Ehol ni, csak öklömnyi még és akkorát hazudik, mint egy ház – csattant fel a kereskedő. – Én mondom, hogy nem ivott, te kis szemtelen! Olyan furcsán szuszog, ha nem ivott, mindjárt megismerem.
Cosette makacskodott, és szorongástól fojtott hangon, úgy, hogy alig lehetett érteni, vágott vissza:
– Azért is ivott!
– Elég! – kiáltott rá a kereskedő dühösen – nem addig van az, most már adjanak inni a lovamnak, pont!
Cosette visszabújt az asztal alá.
– Hát hiszen igaz, ami igaz – mondta Thénardiner-né –, ha a ló nem ivott, meg kell itatni.
Aztán körülnézett:
– No, hát hol ez a kölyök?
Lehajolt és észrevette Cosette-et, aki ott gubbasztott az asztal alatt a másik végén, úgyszólván az iddogáló vendégek lábai alatt.
– Jössz ki rögtön? – kiáltott rá Thénardier-né.
Cosette kimászott abból a kuckóból, ahol megbújt. Thénardier-né rákezdte:
– Kutyaházi kisasszony, itasd meg a lovat.
– Csakhogy, asszonyom – felelte Cosette halkan –, nincs több víz.
Thénardier-né sarkig tárta az utcai ajtót.
– Hát akkor lódulj vízért!
Cosette lehorgasztotta a fejét és előhozta az üres vödröt, amely ott volt a tűzhely mögött.
Ez a vödör nagyobb volt, mint ő, és egy gyermek kényelmesen ülhetett volna benne.
Thénardier-né visszament a tűzhelyhez, fakanállal kóstolgatta a fazékban rotyogó ételt és közben dünnyögött:
– Van a forrásban víz. Nagy eset: Azt hiszem, jobb lett volna, ha áttöröm a hagymát.
Aztán kotorászott egy fiókban, amelyben aprópénz, bors és hagyma volt.
– Nesze, Békakisasszony – tette hozzá –, visszajövet hozol a péktől egy nagy kenyeret. Itt van tizenöt sou.
Cosette-nek kis zsebe volt oldalt, a kötényén; szótlanul fogta a pénzdarabot és beletette ebbe a zsebbe.
Aztán mozdulatlanul állt, vödörrel a kezében, az orra előtt nyitott ajtóban. Mintha arra várt volna, hogy valaki segítségére siessen.
– Lódulj hát! – ordított rá Thénardier-né.
Cosette kiment. Az ajtó becsukódott.

IV

Fellép egy baba

A vásárok sátorainak sora, amely a templomnál kezdődött, emlékszünk rá, egészen a Thénardier-fogadóig húzódott. Mivel a polgárok nemsokára erre mennek el az éjféli misére, ezek a sátrak mind ki voltak világítva papírtölcsérekben égő gyertyákkal, ami, mint a montfermeili tanító mondotta, aki ebben a pillanatban Thénardier-nél iddogált, "mágikus hatást" gyakorolt. Viszont az égen egyetlenegy csillag sem ragyogott.
Az utolsó sátor, amely pontosan szemben volt Thénardier-ék ajtajával, játékkereskedés volt, és csakúgy ragyogott a csillámló üveggyöngyöktől és a pompás bádogholmitól. Elöl, az első sorban a kereskedő fehér terítőn óriási, majdnem két láb magas babát állított ki, amelyen rózsaszínű fátyolruha volt, a fején aranykalászok, igazi haja volt, és zománcszeme. Egész nap ez a csoda volt a tízévesnél fiatalabb járókelők bámulatának a tárgya, azonban Montfermeilben egyetlen anya sem akadt, aki elég gazdag vagy elég tékozló lett volna ahhoz, hogy megvegye a gyermekének. Éponine és Azelma órák hosszat bámulta, és maga Cosette is merészkedett megnézni, igaz, hogy csak lopva
Abban a pillanatban, amikor Cosette vödörrel a kezében kilépett, bármily szomorú és lesújtott volt is, nem tudta megállani, hogy rá ne vesse tekintetét erre a tüneményes babára, erre a hölgyre, ahogy ő mondotta. A szegény gyermek kővé meredten állt meg. Még nem látta ezt a babát közelről. Ez a sátor az ő szemében palota volt; ez a baba nem is baba volt, hanem látomás. Az öröm, a ragyogás, a gazdagság, a boldogság valami álombéli sugárzásban ragyogott fel a szerencsétlen kis teremtés előtt, aki oly mélyre süllyedt a gyászos és fagyos nyomorúságban. Cosette a gyermekkor naiv és szomorú okosságával méregette azt a szakadékot, amely őt ettől a babától elválasztotta. Úgy gondolta: királynénak, vagy legalábbis hercegnőnek kell lenni, hogy valaki megvehessen "ilyesmit", mint ez. Nézegette ezt a gyönyörű rózsaszín ruhát, a simára fésült szép hajat, és ezt gondolta magában: "Milyen boldog lehet ez a baba!" Nem tudta levenni a szemét erről a tüneményes sátorról. Minél tovább nézte, annál jobban elkáprázott. Úgy hitte: a paradicsomot látja. A nagy baba háta mögött voltak más babák is, amelyek úgy ragyogtak meg előtte, mint tündérek és szellemek. A kereskedő, aki föl s alá járt sátora mélyén, valahogy úgy tűnt föl neki, mint maga az örökkévaló atya.
Ebben a hódolatában mindenről megfeledkezett, még a tennivalóról is, amivel megbízták. Egyszerre csak Thénardier-né durva hangja a valóságra ébresztette:
– Mi az, te nagyszájú, még most is itt vagy? Megállj csak! Odamegyek én! Hallod-e, mit csinálsz ott? Lódulsz, te apró szörnyeteg?
Thénardier-né tudniillik kipillantott az utcára, és észrevette Cosette elragadtatását.
Cosette eliramodott, cipelte a vödrét és akkorákat lépett, amekkorákat csak tudott.

V

A kicsike egészen egyedül

Mivel a Thénardier-fogadó a falunak abban a részében volt, amely a templom mellett van, Cosette-nek ahhoz a forráshoz kellett mennie vízért, amely a Chelles felé eső domb erdejében volt.
Többé egyetlen kereskedő kirakatát sem nézte meg. Ameddig a Boulanger közön és a templom környékén ment, a kivilágított sátrak megvilágították az útját, de csakhamar eltűnt az utolsó sátor utolsó világossága is. A szegény gyermekre ráborult a sötétség. Beleveszett. Azonban, mivel bizonyos izgalom ejtette rabul, menet közben, ahogy csak tudta, úgy rázta a vödör fogóját. Ezzel zajt csapott, és már mintha nem lett volna egyedül.
Minél tovább ment, annál sűrűbb lett a sötétség. Egy lélek sem volt már az utcán. Mégis találkozott egy asszonnyal, aki megfordult, mikor mellette elment, megállt és ezt suttogta magában: "De hát hova mehet ez a gyerek? Talán kísértet?" Aztán az asszony megismerte Cosette-et.
– Nini – mondta –, hiszen ez a Pacsirta!
Így ment át Cosette azoknak a girbegörbe és elhagyatott utcáknak az útvesztőjén, amelyek Montfermeil falut a Chelles felé eső oldalán zárják. Ameddig házak vagy legalább falak voltak az út két oldalán, addig elég bátran ment. Időnként észrevette egy-egy gyertya fényét az ablaktáblák hasadékán át, ez világosság volt és élet, ott emberek voltak, ez megnyugtatta. Azonban minél jobban haladt, az irama mintegy gépiesen lassúbbodott. Mikor elhagyta az utolsó ház sarkát is, megállt. Elhagyni az utolsó sátort nehéz dolog volt; túlmenni a legutolsó házon, lehetetlenség volt. Letette a vödröt a földre, hajába mélyesztette a kezét és lassan vakargatni kezdte a fejét, az ijedt és habozó gyermeket jellemző mozdulatával. Ez már nem Montfermeil volt, hanem a mező. Előtte fekete és elhagyott üresség tátongott. Kétségbeesetten nézte ezt a sötétséget, amelyben már nem volt senki, amelyben vadállatok voltak, amelyben talán kísértetek voltak. Élesen belenézett és hallotta az állatokat, amint átmentek a füvön, és világosan látta a kísérteteket, amint a fák között suhantak. Ekkor felkapta a vödröt, a rettegés bátorságot öntött belé és így szólt magában: "Ugyan mit! Azt mondom majd neki, hogy nem volt már víz!" – és elszántan visszaindult Montfermeilbe.
Alig tett száz lépést, megint megállt és megint vakargatta a fejét. Most fölmeredt előtte Thénardier-né; az undorító Thénardier-né, hiénaszájával és a lobogó dühvel a szemében. A gyermek kétségbeesett tekintetet vetett előre és hátra. Mitévő legyen? Mire szánja magát? Merre menjen? Előtte Thénardier-né kísértete; háta mögött az éjszaka és az erdő minden rémsége. Thénardier-nétől visszariadt. Visszaindult, a forrás felé, és futásnak eredt. Futva ment ki a faluból, futva jutott be az erdőbe, nem nézett már semmit, nem hallgatott semmit. Csak akkor lassította az iramát, mikor kifogyott a lélegzete, de azért nem állt meg. Csak ment, ment kétségbeesetten.
Amint így rohant, sírhatnékja támadt.
Az erdő éjjeli borzongása sűrűn beburkolta. Már nem gondolkodott, már nem látott. A roppant éjszaka fölmeredt e kis teremtés előtt. Egyfelől a végtelen árnyék: másfelől ez a porszem.
Az erdő szélétől mindössze hét vagy nyolc percnyi út volt a forrásig. Cosette ismerte az utat, hiszen elégszer megtette nappal. Furcsa, nem tévedt el. Valami ösztön vezette homályosan. Nem nézett se jobbra, se balra, mert félt, hogy valamit lát majd az ágak és a bokrok között, így ért el a forráshoz.
Keskeny természetes medence volt ez, amelyet a víz vájt az agyagos talajban, körülbelül két láb mély, körös-körül csupa moha és az a magas bodros fű, amit IV. Henrik gallérjának neveznek, és néhány nagy kődarab. Csendes, egyenletes zajjal patak buggyant belőle.
Cosette arra sem vesztegetett időt, hogy kifújja magát. Koromsötét volt, de ő máskor is szokott idejárni a forráshoz. Bal kezével kitapogatott egy fiatal tölgyfát, amely a forrás fölé hajolt, s amelyet rendesen fogódzkodásra használt, elkapta egyik ágát, belekapaszkodott, lehajolt és megmerítette a vödröt a vízben. Olyan izgatott volt, hogy ereje megháromszorozódott. Miközben így a víz fölé hajolt, nem vette észre, hogy ami kötényének a zsebében volt, a forrásba fordult. A tizenöt sous pénzdarab beleesett a vízbe. Cosette nem látta, koppanását sem hallotta. Kihúzta a majdnem színig merített vödröt és letette a fűbe.
Mikor ezzel megvolt, úgy érezte, hogy a fáradtságtól egészen kimerült. Nagyon szeretett volna azonnal visszamenni, de a vödör megtöltése annyira megerőltette, hogy egy lépést sem tudott tenni. Kénytelen volt leülni. Leroskadt a fűbe és összekuporodott.
Lehunyta a szemét, aztán megint kinyitotta, nem tudta, miért, de nem tudott másképp cselekedni.
Mellette a vödörben hullámzó víz gyűrűket vetett, amelyek olyanok voltak, mint holmi fehér tűzkígyók.
Feje fölött az égboltot roppant fekete felhők borították; olyanok voltak, mint a füstfoszlányok. Mintha csak a sötétség tragikus álarca borult volna bizonytalanul a gyermek fölé.
A Jupiter nyugovóra hajolt a messzeségben. A gyermek riadt szemmel nézte ezt a hatalmas csillagot, amelyet nem ismert, és amely rémítette. A bolygó ebben a pillanatban csakugyan nagyon mélyen volt a látóhatáron és átment valami sűrű ködrétegen, amely ijesztő vörös ködbe vonta. A gyászosan felbíborló köd megnagyította a csillagot. Olyan volt, mint valami fényes seb.
A síkságról hideg szél fújt. Az erdő sötét volt, levelek nem susogtak, nyoma sem volt a nyári bizonytalan és friss villanásoknak. A roppant faágak borzalmasan meredtek föl a sötétben. Vézna és alaktalan bokrok susogtak a tisztásokon. A magas fű úgy gyűrűzött a szélben, mint az angolna. Az indák, mint hosszú karok vonaglottak, mintha karmaikkal meg akarták volna ragadni zsákmányukat; egy-egy szélhajtotta száraz hanga sebesen rohant, és olyan volt, mintha menekülne valami irtózatos dolog elől, ami közeledik. Mindenfelől komor végtelenség ölelte körül.
A sötétség megszédít. Az embernek világosság kell. Aki belebonyolódik a nappalnak az ellentétébe, az érzi, hogy elszorul a szíve. Ha a szem feketeséget lát, a lélek tekintete is megzavarodik. A napfogyatkozásban, az éjszakában, a koromsötétben még a legbátrabbakon is erőt vesz a szorongás. Senki sem járhat éjjel egyedül az erdőben úgy, hogy ne remegne. Árnyak és fák: két félelmetes sűrűség. Valami megtévesztő valóság bukkan fel a derengő mélységben. Az elképzelhetetlen ölt alakot néhány lépésnyire előtted kísértetes világossággal. A térben vagy a tulajdon agyvelejében az ember valami megnevezhetetlenül bizonytalant és megfoghatatlant lát úszkálni, mintha szunnyadó virágok álma volna. Vad jelenések villannak a látóhatáron. Belélegzed a nagy üres feketeség áramlásait. Az ember fél és szeretne hátranézni. Az éjszaka mélységeivel, a megriadt tárgyakkal, a hallgatag körvonalakkal, amelyek szétfoszlanak, amint közeledünk hozzájuk, a homályos kuszaságokkal, az izgatott facsoportokkal, a sötét tócsákkal, a komorságban tükröződő szomorúsággal, a csend síri végtelenségével, minden elképzelhető ismeretlen lénnyel, a titokzatos ágak hajladozásaival, a megdöbbentő facsonkokkal, a remegő hosszú fűcsomókkal szemben az ember egészen védtelen. Nincs itt olyan vakmerőség, amely ne reszketne és ne erezné a rémület közelségét. Az ember valami iszonyatos dolgot él át, mintha a lelke elvegyülne a sötétségben. A sötétségnek ez a belénk zúdulása kimondhatatlanul komor érzés egy gyermekben.
Az erdők apokalipszisek, és egy kis lélek szárnycsattogása a haláltusa zaját veri fel szörnyű boltozatuk alatt.
Cosette nem tudott számot adni magának arról, amit érzett, de mintha a természetnek ez a fekete szörnyűsége megrázta volna. Már nem csupán a félelem ejtette rabul, ez már a rettegésnél is rémületesebb valami volt. Borzongott. Nincs szó, amely ki tudná fejezni, milyen furcsa borzongás volt ez, ami a szíve mélyéig megdermesztette. Szeme vadul meglobbant. Úgy érezte, aligha tudja majd megállni, hogy holnap ugyanebben az órában vissza ne jöjjön ide.
Ekkor mintegy ösztönszerűen, hogy kimeneküljön ebből a különös hangulatból, amelyet nem értett, amely azonban rémítette, elkezdett hangosan számolni, egy, kettő, három, négy, egészen tízig, és mikor odáig ért, újra kezdte. Ez visszavezette a környező tárgyak valóságos érzékeléséhez. Érezte, hogy a keze fázik, mert benedvesítette, mikor a vizet merítette. Fölkelt. Újra elfogta a félelem, valami természetes és legyőzhetetlen félelem. Már csak egy gondolata volt: menekülni; menekülni lélekszakadva, át az erdőn, át a mezőn, egészen a házakig, egészen az ablakokig, egészen az égő gyertyákig. Tekintete az előtte álló vödörre siklott. Thénardier-né akkora rémülettel töltötte el, hogy a vödör víz nélkül nem mert nekiiramodni. Két kézre kapta a fogóját. A vödröt alig bírta fölemelni.
Így tett meg vagy tizenkét lépést, de a vödör teli volt, nehéz volt, megint le kellett tenni a földre. Kifújta magát, aztán megint megfogta a fogantyút és ment, ezúttal valamivel messzebbre. De megint csak meg kellett állnia. Néhány másodpercnyi pihenés után újra nekiindult. Meghajlottan ment, lehorgasztott fejjel, mint egy öregasszony, a vödör súlya megfeszítette és megmerevítette sovány karjait; a vasfogó megdermesztette és megfagyasztotta nedves kis kezeit; időnként kénytelen volt megállni és valahányszor megállt, a vödörből kicsorduló hideg víz meztelen lábaira loccsant. Mindez az erdő mélyén történt, éjszaka, télen, távol minden emberi szemtől, és ez a gyermek csak nyolcéves volt. Ebben a pillanatban csak az Isten látta ezt a szomorú jelenetet.
És egészen bizonyosan az anyja, ó, jaj!
Mert vannak dolgok, amelyek megnyitják a halottak szemét a sírban.
Fájdalmas hörgéssel lihegett: zokogás fojtogatta a torkát, de nem mert sírni, annyira félt Thénardier-nétól, még messziről is. Megszokta: mindig úgy képzelte, hogy Thénardier-né ott van.
De ilyen módon nem tudott hosszabb utat megtenni és bizony lassan haladt. Hiába rövidítette a pihenőket és hiába ment két-két pihenő közt olyan messzire, amennyire csak tudott. Szorongó szívvel gondolt arra, hogy így több mint egy órára van szüksége, hogy Montfermeilbe érjen és hogy Thénardier-né meg fogja verni. Ez a szorongás belevegyült abba a borzongásba, hogy éjjel egyedül van az erdőben.
Elcsigázta a fáradtság, pedig még az erdőből sem jutott ki, mikor egy öreg gesztenyefához érkezett, amelyet ismert, még egy utolsó, az eddigieknél hosszabb pihenőt tartott, hogy jól kifújja magát, aztán összeszedte minden erejét, fölvette a vödröt és elszántan megindult. Azonban a kétségbeesett, szegény kis teremtés nem állhatta meg, hogy fel ne kiáltson:
– Ó, Istenem! Istenem!
Ebben a pillanatban egyszerre csak úgy érezte, hogy a vödörnek nincs semmi súlya. Egy kéz, amely óriásnak tűnt előtte, megragadta a fogót és könnyedén emelte. A kislány felnézett. Valami magas, egyenes, nagy fekete alak lépkedett mellette a sötétségben. Egy férfi volt, aki utolérte, és akinek a közeledését nem hallotta. Ez a férfi szótlanul megfogta a vödör fogantyúját, amelyet a kislány vitt.
Az élet minden helyzetében van valami ösztönszerű megérzés. A gyermek nem ijedt meg.

VI

Amelyben talán bebizonyosodik Boulatruelle értelmessége

Ugyanennek az 1823. évi karácsony-napnak a délutánján egy férfi sétált meglehetősen sokáig Párizsban az Ispotály körút legelhagyatottabb részén. Olyan volt ez a férfi, mintha szállást keresett volna, és úgy látszott, hogy különösen szívesen áll meg a Saint-Marceau külváros roskadozó szélének legszerényebb házai előtt.
Később látni fogjuk, hogy ez a férfi csakugyan bérelt szobát ebben az elszigetelt városrészben.
Ennek a férfinak a ruházata és egész megjelenése azt a típust testesítette meg, amit jobbfajta koldusnak lehetne nevezni: a leggondosabb tisztasággal párosult legnagyobb nyomorúságot. Elég ritka keverék ez; értelmes emberek szívébe azt a kettős tiszteletet sugallja, amelyet a nagyon szegény és nagyon tiszteletreméltó egyén iránt szoktunk érezni. Ócska és agyonkefélt kerek kalap volt a fején, szálig kifoszlott durva posztóból való okkersárga kabát – abban az időben egyáltalán nem volt furcsa ez a szín –, divatjamúlt zsebes, nagy mellény, térdein szürkére kopott, fekete nadrág, fekete gyapjúharisnya és rézcsatos, ormótlan cipő. Az ember azt mondta volna, hogy jó házból való egykori tanító, aki az emigrációból tért vissza. Hófehér hajáról, ráncos homlokáról, verteién ajkairól, arcáról lerítt az élet csüggedtsége és kimerültsége; hatvanévesnél jóval idősebbnek gondolta volna az ember. Viszont szilárd, bár lassú járása, a minden mozdulatában tükröződő különös élénkség alapján nem tartotta volna az ember többnek ötvenévesnél. Homlokának szabályos ráncai rokonérzést keltettek volna iránta mindenkiben, aki figyelmesen szemügyre vette volna. Ajka furcsa ráncban húzódott össze, amely szigorúnak látszott, de alázatos volt. Tekintete mélyén valami megnevezhetetlen szomorú derű pihent. Bal kezében kendőbe csavart kis csomagot vitt; jobb keze sövényből vágott botra támaszkodott. Ez a bot némi gonddal volt megmunkálva, és egészen csinos volt; bütykeiből cifrázatok lettek és vörös viaszból gyúrt "korallgomb" ékeskedett rajta; furkósbot volt, és sétapálcának látszott.
Ezen a körúton kevés ember jár, különösen télen. Ez a férfi, feltűnés nélkül ugyan, de mintha inkább kerülte, mint kereste volna az embereket.
Ebben az időben XVIII. Lajos király úgyszólván mindennap kiment Choisy-le-Roi-ba. Ez volt egyik legkedvesebb sétája. Két óra tájban szinte hajszálnyi pontossággal látták a királyi fogatot és kíséretét sebes vágtában átvonulni az Ispotály körúton.
A városrész szegényeinek ez volt a toronyórájuk és a zsebórájuk; így szóltak:
– Két óra, íme, most megy haza a Tuileriákon.
Egyesek odafutottak, mások megálltak; mert ahol a király járt, ott mindig csődület támad. Különben XVIII. Lajos megjelenése vagy elvonulása Párizs utcáin mindig némi feltűnést keltett. Hirtelen volt, de felséges. Ennek a tehetetlen királynak szenvedélye volt a vágtatás; mivel nem tudott járni, futni akart; ez a nyomorék szívesen fogta volna hintójába a villámot. Békésen és szigorúan hajtatott a kivont kardok között. Díszesen aranyozott irdatlan batárja, amelynek ajtaira óriási liliomok voltak festve, nagy zajjal dübörgött. Az ember alig vethetett bele egy futó pillantást. A hátsó ülésen a jobb sarokban, fehér selyemmel bevont párnákon széles, határozott és vöröses arc tűnt fel, frissen hajporozott fej, kemény, büszke és éles szem, művelt mosoly, a polgári öltözeten két hatalmas, hullámosan rojtozott vállrózsa, az aranygyapjú,* a Szent Lajos-kereszt,* a becsületrend keresztje, a Szentlélek-rend* ezüstjelvénye, nagy pocak és széles kék szalag: ez volt a király. Párizson kívül fehértollas kalapját magas angol lábszárvédőbe csavart térdein tartotta; amint beért a városba, fejére tette a kalapját és néha-néha köszöngetett. Hidegen nézte a népet, amely éppígy nézett vissza rá. Mikor első ízben jelent meg a Saint-Marceau városrészben, minden sikere az a kiszólás volt, amit egy odavalósi lakos a pajtásának mondott: "Ez a pocakos a kormány."
A királynak ez az elmaradhatatlan átvonulása, mindig ugyanabban az órában, mindennapos eseménye volt az Ispotály körútnak.
A sárga kabátos sétáló nyilván nem volt idevaló lakos és valószínűleg nem volt párizsi sem, mert nem tudott erről a nevezetességről. Amikor két órakor az ezüstpaszomántos testőrszakasztól körülvett királyi batár felbukkant a körúton, miután megkerülte a Salpétriére-t, a sétáló meglepettnek, szinte rémültnek látszott. Egyedül volt a gyalogjárón, hirtelen az egyik falkerítés sarka mögé bújt, azonban d'Havré herceg mégis észrevette. D'Havré herceg, mint a mai napra kirendelt szolgálattévő testőrkapitány, a kocsiban ült, szemben a királlyal. Ezt mondta őfelségének: Tessék, milyen rosszképű ember. A rendőrség emberei, akik figyelték a király útvonalát, ugyancsak észrevették, és egyikük parancsot kapott, hogy kövesse nyomon. Csakhogy a férfi beleveszett a külváros magányos kis utcáiba, és mivel már alkonyodni kezdett, a titkosrendőr elvesztette a nyomát, amint ezt megállapítja az a jelentés, amelyet még aznap este felterjesztettek Anglés gróf, államminiszter úrhoz, a rendőrfőnökhöz.
Mikor a sárga kabátos ember kisiklott a titkosrendőr elől, megkettőzte a lépéseit, de azért jó néhányszor visszafordult, hogy megbizonyosodjék, vajon nincsenek-e a nyomában. Negyed ötkor, vagyis vaksötétben elhaladt a Porte-Saint-Martin színház előtt, ahol aznap A két fegyenc* című darabot játszották. A színlap, amelyet a színház lámpái megvilágítottak, meghökkentette, mert ámbár sietett, mégis megállt, hogy elolvassa. Kisvártatva ott volt a Planchette zsákutcában, bement az Óntányér-fogadóba, ahol akkor a lagnyi gyorskocsi irodája volt. Ez a gyorskocsi fél ötkor indult. A lovak már be voltak fogva, a kocsis szólította az utasokat, akik nagy sietve felmásztak a batár magas vaslépcsőjén.
A férfi megkérdezte:
– Van még hely?
– Egyetlenegy, mellettem, az ülésen – felelt a kocsis.
– Lefoglalom.
– Szálljon fel.
Mindazonáltal indulás előtt a kocsis odapillantott az utas szedett-vedett ruházatára, apró csomagjára és kifizettette vele a hely árát.
– Lagnyig jön? – kérdezte a kocsis.
– Igen – felelt a férfi.
Az utas Lagnyig fizette meg a helyét.
Elindultak. Mikor átmentek a sorompón, a kocsis megpróbált társalgásba elegyedni vele, de az utas csak egy-egy kurta szóval felelt. A kocsis áttért a fütyülésre és szidta a lovait.
A kocsis a köpenyébe burkolózott. Hideg volt. Az utas mintha nem is törődött volna vele. Így mentek át Gournayn és Neuilly-sur-Marne-on.
Esti hat óra tájban Chelles-ben voltak. A kocsis megállt az egykori királyi apátság épületében berendezett fuvaroskocsma előtt, hogy a lovai kifújják magukat.
– Én itt leszállok – mondta az utas.
Fogta a csomagját és a botját és leugrott a kocsiról.
Egy pillanat alatt eltűnt.
Nem ment be a fogadóba.
Mikor néhány perc múlva a gyorskocsi tovább ment Lagny felé, nem találkozott vele a chelles-i főutcán.
A kocsis hátrafordult a bent ülő utasokhoz:
– Tessék – szólalt meg –, ez az ember nem idevaló, mert nem ismerem. Olyan, mintha egy fityingje se volna; mégsem takarékoskodik; Lagnyig fizet, és csak Chelles-ig megy. Éjszaka van, minden ház zárva, nem megy be a fogadóba, és nyomát sem látja az ember.
A föld nyelte el.
A férfit nem nyelte el a föld, hanem nagy sietve átvágott a sötétben a chelles-i főutcán; aztán balra tért, mielőtt a templomhoz ért volna, a mellékútra, amely Montfermeilbe vezet, mint aki jól ismeri a vidéket és már járt ott.
Gyorsan ment az úton. Azon a tájon, ahol a Gagnyból Lagnyba vezető, fákkal szegélyezett régi út keresztezi emezt, lépteket hallott. Hirtelen elbújt egy árokban és várakozott, míg az arra járók eltávolodtak. Egyébként ez az óvatosság szinte fölösleges volt, mert, mint mondottuk, koromfekete decemberi éjszaka volt. Az égen alig két-három csillag pislákolt.
Ezen a ponton kezd a domb emelkedni. A férfi nem tért vissza a montfermeili útra Jobbra fordult, átvágott a mezőn és nagy léptekkel elérte az erdőt.
Mikor bent volt az erdőben, lassította az iramot és aprólékosan megnézett minden fát, lépésről lépésre haladt, mintha keresgélt volna és mintha valami titokzatos úton ment volna, amelyet csak ő ismert. Egy pillanatban azt hitte, hogy eltévedt és határozatlanul megállt. Végre lépésről lépésre tapogatózva megállt egy tisztáson, ahol nagy fehér kövek hevertek rakáson. Gyorsan odament a kövekhez és figyelmesen vizsgálgatta őket az éjszaka ködében, mintha szemlét tartana felettük. A kőrakástól néhány lépésnyire nagy fa volt, teli bütykökkel, amik a növényvilág szemölcsei. Odament ehhez a fához és végigsimította kezével a törzs kérgét, mintha meg akarná ismerni és meg akarná számolni a bütykeit.
Ezzel a fával szemben, amely kőrisfa volt, kéreghámlásban szenvedő gesztenyefa állt, amelyre kötésül bádogburkolatot szegeztek. Lábujjhegyre állt és megtapogatta ezt az önkötést.
Aztán egy darabig tipegett-topogott a fa és a kövek közti területen, mintha meg akart volna bizonyosodni afelől, hogy a föld nincs frissen felbolygatva.
Ezek után tájékozódott és folytatta útját az erdőn keresztül.
Ez volt az a férfi, aki Cosette-tel találkozott.
Amint a sűrűben mendegélt Montfermeil irányában, észrevette ezt a kis árnyékot, amely sóhajtozva mozgott, letette terhét a földre, aztán megint fölvette és útnak indult vele. Közeledett hozzá és megismerte, hogy egészen kis gyerek, s roppant vizesvödröt cipel. Ekkor odament a gyermekhez és szó nélkül megfogta a vödör fogantyúját.

VII

Cosette az ismeretlen mellett a sötétben

Cosette, mint említettük, nem ijedt meg.
A férfi megszólította. Komoly és szinte tompa hangon beszélt.
– Gyermekem, ez bizony nagyon nehéz magának, amit itt visz.
Cosette felkapta a fejét és ezt felelte:
– Igen, uram.
– Adja ide – szólt újra a férfi. – Majd én viszem.
Cosette elengedte a vödröt. A férfi megindult mellette.
– Ez csakugyan nagyon nehéz – dörmögte a fogai közt. Aztán hozzátette:
– Hány éves vagy, kicsikém?
– Nyolcéves vagyok, uram.
– És messziről jöttél?
– A forrástól, innen az erdőből.
– És messzire mégy?
– Innen jó negyedórányira.
A férfi egy darabig nem szólt semmit, aztán hirtelen ezt kérdezte:
– Hát nincs anyád?
– Nem tudom – felelte a gyermek.
Mielőtt még a férfi szóhoz juthatott volna, a kislány hozzátette:
– Nem hiszem, hogy van. A többieknek van. Nekem nincs.
És kis szünet után újra megszólalt:
– Azt hiszem, nem is volt soha.
A férfi megállt, letette a vödröt a földre, lehajolt és két kezét a gyermek vállaira tette, mert mindenáron meg akarta nézni és meg akarta látni az arcát a sötétben.
Cosette sovány és vézna alakja bizonytalanul rajzolódott ki az égbolt fakó világosságában.
– Mi a neved? – kérdezte a férfi.
– Cosette.
A férfit mintha villamos ütés érte volna. Nézte még, aztán levette a kezeit Cosette vállairól, felkapta a vödröt és megindult.
Kisvártatva ezt kérdezte:
– Hol lakol, kicsikém?
– Montfermeilben, ha ismeri.
– Odamegyünk?
– Igen, uram.
Megint szünetet tartott, aztán megkérdezte:
– Ki küldött téged ilyen későn vízért az erdőbe?
– Thénardier-né asszonyság.
A férfi mindenáron igyekezett közömbös hangon válaszolni, de ez a hang valahogy mégis különösen reszketett:
– Ki ez a Thénardier-né asszonyság?
– Ez az én asszonyságom – felélte a gyermek. – Övé a fogadó.
– A fogadó? – kapott rajta a férfi. – Hát akkor ott szállok meg ma éjjel. Vezess oda.
– Odamegyünk – felelte a gyermek.
A férfi elég gyorsan ment. Cosette mégis lépést tudott tartani vele. Már nem érezte a fáradtságot. Időnként valami kimondhatatlan megnyugvással és odaadással nézett fel erre a férfira. Sohasem tanították arra, hogy a gondviseléshez forduljon és imádkozzék. Most mégis olyasvalamit érzett, ami hasonlított a reményhez és az örömhöz, és ami az ég felé szállt.
Néhány pillanat telt el így. A férfi megszólalt:
– Nincs cselédje Thénardier-né asszonyságnak?
– Nincs, uram.
– Te egyedül vagy?
– Igen, uram.
Megint szünet következett. Most Cosette szólalt meg:
– Azaz, hogy van ott két kislány.
– Miféle kislányok?
– Ponine és Zelma.
A gyermek így egyszerűsítette a Thénardier-nénak oly drága romantikus neveket.
– Ki az a Ponine és Zelma?
– Ezek a Thénardier-kisasszonyok. Vagyis a lányai.
– És mit csinálnak ezek?
– Ó – felelt a gyermek –, vannak gyönyörű babáik, aranyos holmijuk, sok mindenféle. Játszanak, szórakoznak.
– Egész nap?
– Igen, uram.
– És te?
– Én dolgozom.
– Egész nap?
A gyermek ráemelte nagy szemét, könnycsepp rezgett benne, amit elrejtett az éjszaka, és szelíden felelte:
– Igen, uram.
Némi szünet után folytatta:
– Néha, hogyha elvégeztem a munkámat, és ha megengedik, én is szórakozom.
– Hogyan szórakozol?
– Ahogy tudok. Magamra hagynak. De nemigen van játékom. Ponine és Zelma nem engedik meg, hogy a babáikkal játsszam. Csak egy kis ólomkardom van, nem hosszabb, mint ez, ni.
A gyermek a kisujját mutatta.
– És éles?
– Igen, uram – felelte a gyermek –, vágja a salátát és le lehet vágni vele a legyek fejét.
Elérték a falut; Cosette vezette az idegent az utcákon. Elmentek a pék előtt, de Cosette-nek eszébe sem jutott, hogy kenyeret kell haza vinnie. A férfi már nem intézett hozzá kérdéseket és most komor hallgatásba mélyedt. Mikor elhagyták a templomot, a férfi a sátrak láttára megkérdezte Cosette-et:
– Hát vásár van itt?
– Nem, uram, karácsony van.
Amikor a fogadóhoz közeledtek, Cosette félénken megérintette a karját.
– Uram!
– Mi az, gyermekem?
– Itt vagyunk a ház előtt.
– És aztán?
– Legyen szíves, adja ide most a vödröt.
– Miért?
– Mert ha az asszonyság meglátja, hogy más hozta helyettem, megver.
A férfi visszaadta neki a vödröt. Egy pillanattal utóbb ott voltak a kocsma ajtajában.

VIII

Milyen kellemetlen, mikor az ember szállást ad egy szegénynek, aki esetleg gazdag

Cosette nem állhatta meg, hogy oldalvást egy pillantást ne vessen a nagy babára, amely még mindig ott pompázott a játékkereskedőnél, aztán kopogtatott. Az ajtó kinyílt. Thénardier-né megjelent, gyertyával a kezében.
– Á, te vagy az, kis rongyos! No, hál' istennek, jól ellófringoltál! Biztosan szórakozott a kis szemtelen!
– Asszonyság – mondta Cosette és egész teste remegett –, ez az úr szállást keres.
Thénardier-né barátságos vigyort varázsolt mord arckifejezése helyébe – ez a hirtelen változás jellemzi a fogadósokat –, és mohón fürkészte a jövevényt.
– Az úr az? – kérdezte.
– Igen, asszonyom – felelte a férfi és kezét kalapjához emelte.
A gazdag utasok nem ilyen udvariasak. Ez a mozdulat és az a villanó szempillantás, amellyel Thénardier-né végignézte az idegennek a ruháját és a poggyászát, eltüntette a barátságos vigyort és visszahozta a mogorva arcot. Szárazon szólt oda:
– Bejöhet, bácsi.
A "bácsi" belépett. Thénardier-né még egy pillantást vetett rá, különösen elnyűtt kabátját vizsgálta meg, amely teljesen foszladozó volt és a kalapját, amely kissé be volt ütve, és fejrázással, orrfintorgatással és hunyorgatással tanácsot kért a férjétől, aki még mindig a fuvarosokkal ivott. A férje mutatóujjának azzal az alig észrevehető mozgatásával felelt, amely az ajkbiggyesztéssel karöltve ilyen esetekben ennyit jelent: egy vasa sincs. Erre aztán Thénardier-né felkiáltott:
– Ejnye, jóember, nagyon sajnálom, de nincs már helyem.
– Helyezzen el, ahol akar – mondta a férfi –, a padláson, az istállóban. Éppúgy megfizetem, mintha szobát kaptam volna.
– Negyven sou.
– Negyven sou. Rendben van.
– Hát akkor jó.
– Negyven sou! – mondta egy fuvaros halkan Thénardier-nénak. – De hiszen csak húszba kerül.
– Neki negyven sou – vágott vissza Thénardier-né ugyancsak halkan. – Szegénynek nem adok olcsóbban szállást.
– Ez már igaz – tette hozzá a férje szelíden –, rontja házam hírét, ha befogadok ilyesféle népséget.
Eközben a férfi, miután letette egy padra a csomagját és botját, leült az asztalhoz, amelyre Cosette nagy buzgón egy palack bort és poharat helyezett. Az a kereskedő, aki a vödör vizet kérte a lovának, maga vitte ki a vizet, hogy megitassa. Cosette újból elfoglalta helyét a konyhaasztal alatt, és folytatta kötését.
A férfi bort töltött a poharába, de alig nedvesítette meg vele az ajkait, inkább különös figyelemmel nézegette a gyermeket.
Cosette csúnya volt. Ha boldog, talán szép lett volna. Már felvázoltuk ezt a komor kis teremtést. Cosette sovány és sápadt volt; majdnem nyolcéves már, de senki sem tartotta volna többnek hatnál. Nagy szemei, amelyek valami mély árnyékba vesztek, szinte fénytelenek voltak a folytonos sírástól. Szája szögletében ott volt az állandó szorongásnak az a görbéje, amelyet elítélteknél és gyógyíthatatlan betegeknél lehet megfigyelni. A kezei, amint az anyja megsejtette, "tönkre fagytak". A tűz, amely ebben a pillanatban megvilágította, kivillantotta szúrós csontjait, és még szembeszökőbbé tette szörnyű soványságát. Mivel mindig fázott, azt a szokást kapta fel, hogy két térdét egymásra szorította. Minden ruházata egy rongydarab volt, amely még nyáron is könyörületre indította volna az embert, télen pedig borzalmat keltett. Nem volt rajta egyéb, mint egy lyukas vászondarab; egyetlen darabka gyapjúszövet sem. Kilátszott a bőre itt is, ott is, és mindenütt felsötétlettek rajta a kék vagy fekete foltok, amelyek jelezték Thénardier-né keze nyomait. Meztelen lábai vörösek és véznák voltak. A kulcscsontja gödrei könnyekre fakaszthatták volna az embert. Ennek a gyermeknek egész megjelenése, járása, testtartása, hangja zengése, beszéd közben tartott szünetei, tekintete, hallgatása, legkisebb mozdulata egyetlen érzelmet fejezett ki és árult el: félelmet.
A félelem eláradt rajta; úgyszólván beburkolta; a félelem szorította oda könyökeit a csípőjéhez, húzta be sarkait a szoknyája alá, félelmében kuporodott meg tenyérnyi helyen, félelmében nem mert még lélegzeni sem, és a félelem olyasmivé változott benne, amit testi állapotnak lehetne nevezni, ami nem változhatik benne, legfeljebb növekedhetik. Szembogara mélyén volt egy riadt sarok, abban is ott ült a félelem.
Ez a félelem akkora volt, hogy Cosette, mikor megérkezett, azon vizesen, ahogy volt, nem mert a tűzhöz menni szárítkozni, hanem némán újra nekilátott munkájának.
Ennek a nyolcéves gyermeknek a tekintete rendszerint olyan komoly és néha olyan tragikus volt, hogy bizonyos pillanatokban úgy látszott, mintha azon az úton volna, hogy félkegyelművé vagy démonná változzék.
Sohasem tudta, ezt már említettük, hogy mi az imádság, soha templomban nem volt.
– Hát van nekem ilyesmire időm? – mondogatta Thénardier-né.
A sárga kabátos férfi nem vette le Cosette-ről a szemét.
Egyszerre csak Thénardier-né fel csattant:
– Igaz is! Hát a kenyér?
Cosette, szokás szerint, valahányszor Thénardier-né szava felharsant, gyorsan kibújt az asztal alól.
Teljesen megfeledkezett a kenyérről. A mindig rettegő gyermekek mentségéhez folyamodott. Hazudott.
– Asszonyság, a péküzlet zárva volt.
– Kopogtatni kellett volna.
– Kopogtattam, asszonyság.
– Na és?
– Nem nyitotta ki.
– Majd megtudom holnap, hogy igaz-e – mondta rá Thénardier-né –, és ha hazudsz, lesz nemulass. Addig is add vissza a tizenöt sout.
Cosette belenyúlt a köténye zsebébe és csak kékült-zöldült. A tizenöt sous pénzdarab nem volt benne.
– Ejnye, no! – riadt rá Thénardier-né – nem hallottad?
Cosette kifordította a zsebét, nem volt benne semmi. Hová lehetett ez a pénz? Szegény kislány mukkanni sem tudott. Megdermedt.
– Hát elvesztetted a tizenöt sout? – hördült fel Thénardier-né. – Vagy talán el akarod lopni?
Egyúttal kinyújtotta karját a tűzhely felett függő korbács felé.
Ez a félelmetes mozdulat visszaadta Cosette-nek az erejét és felsikoltott:
– Kegyelem, asszonyság! Asszonyság! Nem teszem többet.
Thenardier-né levette a korbácsot.
Eközben a sárga kabátos férfi kotorászott a mellénye zsebében, de senki sem vette észre ezt a mozdulatát. Különben a többi utas iddogált vagy kártyázott és nem törődött semmivel.
Cosette riadtan kuporodott meg a tűzhely sarkában és próbálgatta egymáshoz szorítani és eldugdosni szegény félmeztelen tagjait. Thénardier-né fölemelte karját.
– Bocsánat, asszonyom – szólalt meg a férfi –, de épp az imént láttam, hogy ennek a kislánynak a kötényzsebéből kiesett valami és elgurult. Talán ez az.
Egyúttal lehajolt és egy pillanatig mintha keresgélt volna a földön.
– Csakugyan. Tessék – szólalt meg újra, amikor fölegyenesedett.
És pénzdarabot tartott Thénardier-né felé.
– Igen, ez az – mondta az asszony.
Nem ez volt az, mert hiszen ez húsz sou volt, de Thénardier-nénak haszna volt rajta. Zsebébe csúsztatta a pénzdarabot és beérte annyival, hogy dühös pillantást vetett a gyermekre, és csak ennyit mondott neki:
– Aztán meg ne történjen többet soha!
Cosette visszabújt oda, amit Thénardier-né a "kuckójának" nevezett, és nagy szeme, amelyet az ismeretlen utasra szegezett, kezdett olyan kifejezéssel megtelni, amilyen eddig sohasem mutatkozott benne. Ez még csak holmi gyermeteg megdöbbenés volt, de már némi ámult bizakodás is vegyült belé.
– Igaz is, akar vacsorázni? – kérdezte Thénardier-né az utastól.
Ez nem felelt, úgy látszott, hogy mélyen elgondolkodik.
– Miféle ember lehet ez? – dünnyögte halkan. – Valami ronda éhenkórász. Vacsorára sincs pénze. Legalább kifizeti-e majd a szobát?
Mégis szerencse, hogy nem jutott eszébe ellopni ezt a pénzt, ami a földön hevert.
Közben ajtó nyílt, és belépett Éponine és Azelma.
Csakugyan csinos két kislány volt, inkább polgári, mint parasztlányok, nagyon bájosak, az egyik fénylő gesztenyeszín hajfonataival, a másik a háta közepéig érő hosszú, fekete hajával; mind a kettő eleven, tiszta, jól táplált, friss és egészséges: öröm volt rájuk nézni. Melegen voltak öltözve, de valami olyan anyai művészettel, hogy a vastag szövet nem ment ruhájuk csinosságának a rovására. Védte őket a tél ellen, de a tavaszt sem engedte elhomályosulni. A két kislányból csak úgy sugárzott a fény. Ezenfelül ők voltak az urak. A ruházatukon, a vidámságukon, a lármán, amit csaptak, valami fölényesség látszott. Mikor beléptek, Thénardier-né zsörtölődő hangon, amely azonban csak úgy csepegett az imádattól, odaszólt nekik:
– Ó! Hát itt vagytok, no lám!
Aztán egyiket a másik után a térdére ültette, lesimította hajukat, újra megkötötte szalagjaikat, és eltolta őket azzal a bizonyos gyöngéd taszítással, ami jellemzi az anyákat, s felkiáltott:
– Milyen rendetlenek!
A két leány a tűz mellé telepedett. Volt egy babájuk, amelyet forgattak meg visszaforgattak a térdükön mindenféle vidám trillázás közben. Időnként Cosette föltekintett a kötéséből és szomorkás arccal nézte a játékukat.
Eponine és Azelma rá se nézett Cosette-re. Annyiba vették, mint a kutyát. Ez a három kislány együttvéve nem volt még huszonnégy éves, és máris megtestesítette az egész emberi társadalmat; egyfelől az irigységet, másfelől a lenézést.
A Thénardier-nővérek babája nagyon agyonnyúzott és nagyon ócska és nagyon töredezett volt már, de azért mégis nagyon csodálatosnak tűnt fel Cosette szemében, akinek még életében nem volt babája, igazi babája, hogy olyan kifejezést használjunk, amit minden gyermek megért.
Egyszerre csak Thénardier-né, aki folyton sürgött-forgott a szobában, észrevette, hogy Cosette elbámészkodott; ahelyett, hogy dolgoznék, a játszadozó kislányokat nézegeti.
– Á! Most rajtakaplak! – förmedt rá. – Hát így dolgozol? Majd a korbáccsal megtanítalak én dolgozni, meg én.
Az idegen fel sem kelt a székéről, csak odafordult Thénardier-néhoz.
– Asszonyom – mondta neki mosolyogva és szinte félénken –, ugyan! Hadd játsszék!
Minden utas részéről, aki megevett volna egy szelet báránycombot és megivott volna két palack bort a vacsorájához, és aki nem lett volna ilyen ronda éhenkórász, az efféle óhajtás parancsszámba ment volna. De hogy egy ember, akinek ilyen kalapja van, bátorságot vesz magának arra, hogy valamit kívánjon, és hogy egy ember, akinek ilyen kabátja van, bátorságot vesz magának arra, hogy valamit akarjon, azt Thénardier-né, úgy érezte, nem tűrheti. Élesen vágta oda:
– Dolgoznia kell, minthogy eszik. Nem azért etetem, hogy a napot lopja.
– Hát mit csinál? – szólt újra az idegen azon a szelíd hangon, amely furcsa ellentétben volt koldusruháival és tagbaszakadt vállaival.
Thénardier-né kényeskedve felelt:
– Harisnyát, kérem. Harisnyát a kislányaimnak, akiknek nincs, és akik hamarosan mezítláb járnak.
A férfi elnézte Cosette szegény kivörösödött lábait és folytatta:
– Mikor lesz készen ezzel a pár harisnyával?
– Van még rajta jó három-négynapi munkája, olyan lusta.
– És mennyit érhet ez a pár harisnya, ha készen van?
Thénardier-né megvető pillantással mérte végig.
– Legalább harminc sout.
– Ideadná öt frankért? – kérdezte a férfi.
– A teremtésit! – rikkantott fel széles röhögéssel a fuvaros, aki hallotta. – Öt frank! a mennydörgős mennykőbe, hát hogyne adná oda! Öt kemény frank!
Thénardier kötelességének érezte, hogy közbeszóljon:
– Igen, uram, ha önnek kedve telik benne, megkaphatja öt frankért ezt a pár harisnyát. Nem szoktunk semmit sem megtagadni az utasoktól.
– De azonnal ki kellene fizetnie – vágta rá Thénardier-né rövid és ellentmondást nem tűrő modorában.
– Megveszem ezt a pár harisnyát – felelte a férfi, aztán kihúzott a zsebéből egy ötfrankost, letette az asztalra és hozzátette –, és meg is fizetem.
Aztán odafordult Cosette-hez:
– Most az enyém a munkád. Játsszál, gyermekem.
A fuvarost annyira izgatta az ötfrankos, hogy otthagyta a poharait és odament.
– Csakugyan igaz! – kiáltott fel, amint vizsgálgatta. – Valóságos ötfrankos! Mégpedig nem hamis! – Thénardier is odalépett és szó nélkül zsebébe csúsztatta a pénzt.
Thénardier-né nem tudott mit felelni erre. Az ajkába harapott, és az arcán elömlött a gyűlölet.
Eközben Cosette reszketett. Megkockáztatta a kérdést:
– Asszonyság, igaz? Játszhatom?
– Játsszál! – szólt rá Thénardier-né rettenetes hangon.
– Köszönöm, asszonyság – mondta Cosette.
És amíg a szája Thénardier-nénak köszönte, egész kis lelke megtelt hálával az utas iránt.
Thénardier visszaült az iddogálókhoz. Felesége a fülébe súgta:
– Ki lehet ez a sárga ember?
– Én már láttam milliomosokat – felelte fölényesen Thénardier –, akiknek ilyen kabátjuk volt.
Cosette abbahagyta a kötést, de nem bújt ki a helyéről. Cosette mindig a lehető legkevesebbet mozgott. A háta mögül, egy dobozból kivett néhány ócska rongydarabot és a kis ólomkardját.
Éponine és Azelma ügyet sem vetett rá, hogy mi történt. Éppen nagyon fontos műveletet hajtottak végre; megfogták a macskát. Babájukat a földre dobták, és Éponine, az idősebbik, ócska ruhákba és vörös és kék rongyokba bugyolálta a macskát, akárhogy nyivákolt és vonaglott is. E komoly és nehéz munka közben a gyermekek édes és imádatos hangján – amelynek a bájossága olyan, mint a lepkeszárnyak csillogása: ha meg akarjuk pontosan határozni, elillan – így szólt testvéréhez:
– Látod, testvérkém, ez a baba itt mulatságosabb, mint a másik. Ez mozog, visít, meleg. Látod, testvérkém, játsszunk vele. Ez lesz az én kislányom. Én leszek a hölgy. Én látogatóba jövök hozzád, és te majd nézegeted. Lassanként meglátod a bajuszát és ezen megdöbbensz. És aztán meglátod a füleit és aztán meglátod a farkát, és ezen is megdöbbensz. Ezt mondod majd nekem: "Ah! Istenem!" És én majd ezt felelem rá: "Igen, asszonyom, ez az én kislányom. Ilyen. A kislányok mostanában ilyenek."
Azelma álmélkodva hallgatta Éponine-t.
Eközben a vendégek valami trágár dalra zendítettek, s akkorákat nevettek rajta, hogy a mennyezet is megremegett belé. Thénardier biztatgatta őket és velük énekelt.
Mint ahogy a madarak mindenből fészket csinálnak, a gyermekek is akármiből babát csinálnak. Miközben Éponine és Azelma a macskát bugyolálta, Cosette maga is bebugyolálta a kardot. Mikor készen volt vele, lefektette a karjára és halkan énekelt neki, hogy elaltassa.
A baba egyik legparancsolóbb szükségessége és egyúttal legbájosabb ösztöne a leánygyermeknek. Gondozni, öltöztetni, csinosítani, ruházni, vetkőztetni, újra felöltöztetni, oktatni, kicsit zsörtölődni vele, elringatni, becézgetni, elaltatni, valamit valakinek elképzelni: ebben benne van a nő egész jövendője. Miközben így ábrándozik és csacsog, miközben apró kelengyéket és apró babaruhákat készít, kicsi ruhákat, kis mellényeket, kis kabátokat varr, a gyermekből fiatal lány lesz, a fiatal leányból nagylány, a nagylányból asszony. Az első gyermek folytatása az utolsó babának.
Egy kisleány, akinek nincs babája, majdnem olyan boldogtalan, és mindenesetre éppolyan lehetetlen, mint egy asszony, akinek nincs gyermeke.
Cosette tehát babát csinált magának a kardból.
Thénardier-né közeledett a sárga ember-hez. "Az uramnak igaza van gondolta magában –, ez talán éppen Laffitte úr. Vannak ilyen bogaras gazdagok."
Odakönyökölt az asztalra.
– Uram… – szólította meg.
Erre a szóra: Uram, a férfi odafordult. Thénardier-né mindeddig csupán jóember-nek vagy bácsi-nak nevezgette.
– Tetszik látni, uram – folytatta és felöltötte édeskés arcát, amely még visszataszítóbb látvány volt, mint dühös arca –, én megengedem, hogy a gyermek játsszék, én nem ellenzem, most az egyszer rendben van, mert ön olyan gavallér. Tetszik tudni, ennek nincs semmije. Ennek dolgoznia kell.
– Hát nem az öné ez a gyermek? – kérdezte a férfi.
– Ó, Isten ments, uram! Ez egy szegény kis ágrólszakadt, akit csak úgy könyörületből befogadtunk. Afféle kis hülye. Bizonyosan vízfejű. Nagy a feje, tetszik látni. Megtesszük érte, amit megtehetünk, mert hát nem vagyunk gazdagok. Hiába írunk a falujába, tessék, már hat hónapja választ sem kapunk. Azt kell hinnünk, hogy az anyja meghalt.
– Ah! – sóhajtott a férfi, és megint visszahullott a révedezésbe.
– Szép kis anya volt ez – tette hozzá Thénardier-né. – Elhagyta a gyerekét.
E beszélgetés alatt Cosette, mintha valami ösztöne figyelmeztette volna rá, hogy róla van szó, le nem vette a szemét Thénardier-néról. Fél füllel odahallgatott. Imitt-amott megértett egy-egy szót.
Eközben az iddogálók, akik háromnegyed részben már részegek voltak, nekivadult vidámsággal újrázták piszkos nótájukat. Valami borsos sikamlósság volt ez, amelyben a Szűz Anya és a gyermek Jézus is szerepelt. Thénardier-né is kivette a maga részét a kacagásból.
Cosette az asztal alatt csak nézte a tüzet, amelynek fénye visszaverődött kimeredt szemében; megint elkezdte ringatni azt az úgynevezett pólyásbabát, amelyet csinált, és ringatás közben halkan ezt énekelte:
– Meghalt az anyám! Meghalt az anyám! Meghalt az anyám!
A sárga ember, a "milliomos", a fogadósné újabb kínálgatására végre ráadta a fejét, hogy megvacsorázik.
– Mit parancsol uraságod?
– Kenyeret és sajtot kérek – felelte a férfi.
"Hát ez határozottan koldus" – gondolta magában Thénardier-né.
A részegek még mindig fújták a nótájukat, és a gyermek az asztal alatt ugyancsak énekelgette a magáét.
Egyszer csak Cosette abbahagyta. Éppen megfordult és észrevette a Thénardier-lányok babáját, amelyet otthagytak a macska kedvéért, s amely a földön hevert, néhány lépésnyire a konyhaasztaltól.
Ekkor eldobta a bebugyolált kardot, amely csak félig-meddig elégítette ki, aztán óvatosan körüljártatta tekintetét a szobában. Thénardier-né halkan beszélt a férjével és pénzt számolt, Ponine és Zelma a macskával játszott, az utasok ettek vagy ittak, vagy énekeltek, őrá senki sem nézett. Nem volt egyetlen vesztegetni való pillanata sem. Kimászott az asztal alól és térdein és kezein kúszva még egyszer megbizonyosodott, hogy nem lesik-e, aztán hirtelen odacsúszott a babához, és megragadta. Egy pillanat múlva a helyén volt, mozdulatlanul ült, de úgy fordult, hogy árnyékot vessen a babára, amelyet karjaiban tartott. Ez a boldog játék a babával olyan ritka élmény volt számára, hogy kimondhatatlan gyönyörűséget érzett.
Senki sem látta meg, csak az utas, ki csendesen eszegette sovány vacsoráját.
Ez a gyönyörűség majdnem negyedóráig tartott.
De akármilyen óvatos volt is Cosette, nem vette észre, hogy a baba egyik lába kilógott és hogy a kandalló tüze nagyon élénken megvilágítja. Ez a rózsaszínű és ragyogó láb, amely kibújt az árnyékból, hirtelen szemébe villant Azelmának, aki így szólt Éponine-hoz:
– Testvérkém! Nézd csak!
A két kislány hökkenten abbahagyott mindent. Cosette merészelt hozzányúlni a babájukhoz!
Éponine fölkelt, a macskával a karján odament az anyjához és megrántotta a szoknyáját.
– Ugyan, hagyj békén! – förmedt rá az anyja. – Mit akarsz?
– Mama – mondta a gyerek –, nézz csak oda!
És az ujjával Cosette-re mutatott.
Cosette a birtoklás boldog elragadtatásában nem látott és nem hallott semmit.
Thénardier-né arcára kiült az a különös kifejezés, amely úgy keletkezik, hogy az élet semmiségeibe valami iszonyatosság keveredik, és amelyről az ilyenfajta nőket fúriáknak szokták nevezni.
Ezúttal megsebzett büszkesége még csak fokozta dühét. Cosette átlépett minden határt, Cosette merészelt hozzányúlni "a kisasszonyoknak" a babájához.
Ilyen arcot vághat a cárnő, aki látja, hogy egy muzsik felpróbálja császári fiának nagy, kék rendjelszalagját.
Felháborodástól rekedt hangon rivallt rá:
– Cosette!
Cosette úgy megremegett, mintha a föld rengett volna meg alatta. Odafordult.
– Cosette! – ismételte Thénardier-né.
Cosette fogta a babát és csendesen, valami olyan tisztelettel, amelybe kétségbeesés vegyül, letette a földre. Ekkor még mindig nem vette le róla a szemét, összekulcsolta a kezét és tördelni kezdte, ami borzalmas az ilyen korú kisgyermeknél; aztán sírva fakadt, pedig nem tudta megríkatni az egész napnak semmiféle izgalma, sem az erdei futás, sem a súlyos vizesvödör, sem a pénz elvesztése, sem a korbács megpillantása, sőt még Thénardier-né durva sértése sem, amely a fülébe csengett. Zokogásban tört ki. Eközben az utas fölkelt.
– Mit történt? – szólt oda Thénardier-nénak.
– Nem látja? – mondta Thénardier-né és odamutatott a bűnjelre, amely Cosette lábainál feküdt.
– No mi az? – kérdezte újra a férfi.
– Ez a rongyos – felelte rá Thénardier-né – merészkedett hozzányúlni a gyerekek babájához.
– Hát ezért lármázik úgy! – mondta rá a férfi. – Hát aztán, ha játszik is azzal a babával?
– Hozzányúlt a mocskos kezével! – folytatta Thénardier-né. – Az undorító kezével!
Erre Cosette még hangosabban zokogott.
– Hallgass! – kiáltott rá Thénardier-né.
A férfi egyenesen odament az utcai ajtóhoz, kinyitotta és kiment.
Amint kilépett, Thénardier-né arra használta fel a távollétét, hogy az asztal alatt jól belerúgott Cosette-be, amitől a gyermek hangosan sikoltozni kezdett.
Az ajtó újra nyílt, a férfi visszajött, két kézre fogva hozta a mesés babát, amelyről beszéltünk, és amelyet a falu minden kölyke reggel óta bámult, odatette Cosette elé és ezt mondta neki:
– Nesze, ez a tied.
Azt kell hinnünk, hogy az egy óránál is hosszabb idő alatt, mióta itt volt, révedezése közben homályosan észrevette ezt a lampionokkal és gyertyákkal fényesen kivilágított játékosboltot, amely ide látszott a kocsmaajtó üvegén keresztül, mint valami kivilágítás.
Cosette felnézett, látta, hogy feléje közeledik a férfi és vele együtt az a baba, mintha csak maga a nap közeledett volna, hallotta ezeket a soha nem hallott szavakat: ez a tied, nézte, nézte a babát, aztán csöndesen visszahúzódott, egészen bebújt az asztal alatt a szögletbe.
Már nem sírt, már nem sikoltozott, olyan volt, mintha már lélegzeni sem merne.
Thénardier-né, Éponine, Azelma egy-egy szoborrá merevedett. Maguk az iddogálók is elcsöndesedtek. Ünnepélyes csönd támadt az egész kocsmában.
Thénardier-né kővé meredten és megnémultan megint találgatni kezdte: "Ki lehet ez az öreg? Szegény ember? Milliomos? Talán mind a kettő, vagyis tolvaj?"
Thénardier uram arcán az a jellemző ránc tűnt fel, amely mindannyiszor egyéníti az emberi arcot, valahányszor az uralkodó ösztön egész vadállati hatalmasságában kiül rá. A kocsmáros felváltva nézegette a babát és az utast; mintha körülszimatolná ezt a férfit, ahogy egy zsák pénzt körülszimatolt volna. Az egész egy villanásnyi ideig tartott. Odament a feleségéhez és odasúgta neki:
– Ez a cifraság legalább harminc frankba került. Csak semmi szamárkodás. Hasra vágódni ez előtt az ember előtt.
A durva jellemeknek és a naiv jellemeknek az a közös vonásuk, hogy nem ismerik az átmeneteket.
– No, Cosette szólt rá Thénardier-né olyan hangon, amely szelídnek indult, amelyen azonban a gonosz nő keserű mézesmázossága ömlött el –, hát nem veszed fel a babádat?
Cosette elszántan kibújt a kuckójából.
– Kicsi Cosette-em – kezdte újra Thénardier-né becézőn –, ez az úr babát ajándékozott neked. Fogd. A tied.
Cosette némi rettegéssel nézte a csodálatos babát. Az arca még könnyekben fürdött, de a szeme, mint az ég hajnali szürkületkor, kezdett megtelni az öröm különös sugárzásával. Az, amit ebben a pillanatban érzett, némileg hasonlított ahhoz, amit akkor érzett volna, ha valaki hirtelen ezt mondja neki: "Kicsike, te vagy Franciaország királynéja."
Úgy érezte, hogyha megérinti ezt a babát, mennydörgés robban ki belőle.
Ez bizonyos mértékben igaz is volt, mert azt hitte, hogy Thénardier-né ordítozni fog és meg fogja verni.
Azonban a sóvárgás győzött. Végre közeledett és Thénardier-né felé fordulva, halkan suttogta: – Szabad, asszonyság?
Nincs szó, amely le tudná írni ezt a kétségbeesett, riadt, és egyúttal átszellemült arcot.
– Hát hogyne! – pattogott Thénardier-né. – A tied. Hiszen ez az úr neked ajándékozza.
– Igazán, uram? – kérdezte Cosette. – Csakugyan igaz? Enyém ez a hölgy?
Az idegennek mintha könny árasztotta volna el a szemét. Úgy látszott, hogy a megindulásnak azon a pontján van, amikor az ember nem beszél, hogy sírva ne fakadjon. Bólintott Cosette felé és "a hölgy" kezét beletette az ő kicsi kezébe.
Cosette hirtelen visszarántotta a kezét, mintha a hölgy keze égette volna, és lesütötte a szemét a padlóra. Kénytelenek vagyunk hozzátenni, hogy ebben a pillanatban szokatlanul hosszúra kinyújtotta a nyelvét. Egyszerre csak megfordult és szenvedélyesen megragadta a babát.
– Catherine lesz a neve – mondta.
Furcsa pillanat volt ez, amelyben Cosette rongyai hozzáértek és ölelkeztek a baba szalagjaival és vadonatúj, rózsaszín fátyolruhájával.
– Asszonyság – kérdezte újra –, szabad föltennem egy székre?
– Igen, gyermekem – felelte Thénardier-né.
Most Éponine és Azelma nézte Cosette-et irigykedve.
Cosette letette egy székre Catherine-t, aztán leült előtte a földre, meg se moccant, meg se mukkant, elmerült a szemléletében.
– Játsszál hát, Cosette – szólt az idegen.
– Ó, én játszom – felelte a gyermek.
Thénardier-né ebben a pillanatban a világon mindenkinél jobban gyűlölte az idegent, ezt az ismeretlent, akinek a képében a gondviselés látogatta meg Cosette-t. De fékeznie kellett magát. Ennyi izgalmat nem bírt elviselni, bármennyire is megszokta a képmutatást, mert igyekezett utánozni férjét minden cselekedetében. Sietve aludni küldte a lányait, aztán engedelmet kért a sárga embertől, hogy aludni küldhesse Cosette-et is – aki bizony ma nagyon kifáradt – tette hozzá anyásan.
Cosette elment lefeküdni és a karján vitte magával Catherine-t.
Thénardier-né időnként a szoba másik végébe ment, ahol az ura üldögélt, amint mondogatta, azért, hogy könnyítsen a lelkén. Néhány szót váltott a férjével, amelyek annál dühösebbek voltak, mivelhogy nem merte őket hangosan kimondani:
– Vén marha! Mi van a begyében? Idejön, mindent felkavar! Azt akarja, hogy ez a kis szörnyeteg játsszék. Babát ajándékoz neki! Negyvenfrankos babát ajándékoz egy ilyen kutyának, akit negyven souért odaadnék! Kevés híja, hogy nem nevezte felségnek, mint Berry hercegnőt! Hát van józan esze? Hát megbolondult ez a titokzatos vénember?
– Miért? Nagyon egyszerű a dolog – vágta rá Thénardier. – Ebben telik a kedve! Neked abban telik kedved, ha a kislány dolgozik, neki abban telik kedve, ha játszik. Joga van hozzá. Egy utas, ha fizet, azt teszi, amit akar. Hátha ez a vénember valami filantróp, mi kifogásod van ellene? És ha félkegyelmű, semmi közöd hozzá. Mit ütöd bele az orrodat ilyesmibe, ha egyszer van pénze!
Így beszélt az úr, és így okoskodott a fogadós, és sem az egyik, sem a másik nem tűrt ellentmondást.
A férfi odakönyökölt az asztalra és megint elmerült révedezésébe. A többi utas, kereskedők és fuvarosok, elhúzódtak kissé és már nem énekeltek. Tisztes távolságból afféle áhítatos félelemmel nézegették. Ez a szegényesen öltözött pofa, aki ezüst ötfrankosokat húzgál ki a zsebéből csak úgy könnyedén, és aki drága óriási babát vesz a facipős kis mocskosnak, bizonyosan valami nagyszerű és félelmetes ember.
Múltak az órák. Elmúlt az éjféli mise, bevégződött a karácsonyesti vacsora is, a vendégek távoztak, a kocsmát bezárták, az ivószoba kiürült, a tűz kialudt, az idegen még mindig ugyanazon a helyen és ugyanabban a testtartásban ült. Időnként átkönyökölt a másik könyökére. Ez volt az egész. De amióta Cosette nem volt bent, egyetlen szót sem szólt.
Csupán Thénardier-ék maradtak a szobában, részben illendőségből, részben kíváncsiságból.
– Talán így tölti ülve az éjszakát? – dünnyögött magában Thénardier-né. Mikor hajnali kettőt ütött az óra, kijelentette, hogy fáradt, és így szólt a férjéhez: – Lefekszem. Csinálj vele, amit tudsz.
A férfi leült egy asztal sarkára, meggyújtott egy gyertyát és nekifogott a Courrier francais* olvasásának.
Jó óra múlt el így. A derék fogadós legalább háromszor végigolvasta a Courrier francais-t, a keltezéstől kezdve egészen a nyomdász nevéig. Az idegen meg sem moccant.
Thenardier mozgolódott, köhécselt, köpködött, fújta az orrát, nyikorgatta a székét. Ez az ember csak nem mozdult. "Talán alszik?" – gondolta magában Thenardier. A férfi nem aludt, de semmi sem riaszthatta fel.
Végre Thenardier megemelte a sapkáját, csendesen közeledett és megkockáztatta a kérdést:
– Nem óhajt uraságod lenyugodni?
Nem megy még aludni: ez túlzónak és nagyon bizalmaskodónak tűnt volna. Lenyugodni: ezen megérzik az előkelőség, és ez csupa tisztelet. Ezeknek a szavaknak megvan az a titokzatos és csodálatos tulajdonságuk, hogy másnap reggel megduzzasztják a számla összegét. Olyan szoba, amelyben az ember alszik, húsz sou; olyan szoba, amelyben nyugszik, húsz frank.
– Ejnye! – riadt fel az idegen – igaza van. Hol az istálló?
– Uram – mondta Thenardier mosolyogva –, én majd vezetem uraságodat.
Fogta a gyertyát, a férfi fogta a csomagját és a botját, és Thenardier fölvezette őt egyik első emeleti szobába, amely különösen fényes volt, csupa mahagóni bútor, széles ágy és vörös kalikófüggönyök.
– Mi ez? – kérdezte az utas.
– Ez a mi nászszobánk – felelte a fogadós. – Most hitvesem és én egy másikban lakunk. Ide alig jövünk be háromszor vagy négyszer évente.
– Éppilyen jó lett volna az istálló is – felelte a férfi kurtán.
Thenardier úgy tett, mintha nem értené ezt a nem éppen udvarias megjegyzést.
Meggyújtott két egész viaszgyertyát, amelyek ott álltak a kandallón. A tűzhelyen jól megrakott tűz lángolt.
A kandallón üvegbura alatt ezüstszálakból és narancsvirágokból font női fej dísz pompázott.
– Ez itt micsoda? – kérdezte az idegen.
– Uram – felelt Thenardier –, ez a feleségem menyasszonyi koszorúja.
Az utas olyan tekintettel nézegette ezt a tárgyat, amely mintha ezt mondta volna: tehát volt idő, amikor ez a szörnyeteg hajadon volt!
Különben Thénardier hazudott. Mikor bérbe vette ezt a vityillót, hogy kocsmává alakítsa, ezt a szobát már így berendezve találta és megvásárolta a bútorokat és több ócskasággal együtt megvette ezt a narancsvirágot is, mert úgy gondolta, hogy ez előnyös fényt vet "hitvesére", és hogy ebből majd háza javára az a valami fakad, amit az angolok tisztességnek hívnak.
Mikor az utas megfordult, a gazda már eltűnt. Thénardier tapintatosan kisurrant, még jó éjszakát sem mert mondani, mert nem akart tolakodó bizalmassággal bánni olyan emberrel, akit szándéka volt másnap reggel felségesen megnyúzni.
A fogadós bement a szobájába. Felesége már feküdt, de nem aludt.
Mikor férje lépéseit hallotta, megfordult és odaszólt:
– Tudod, hogy holnap kilódítom Cosette-et az utcára.
Thénardier hidegen válaszolta:
– Ejnye, de nekidühödtél.
Több szót nem váltottak, és néhány perccel később már a gyertyájuk sem égett.
Viszont az utas letette egy sarokba botját és csomagját. Mikor a gazda kiment, ő leült egy karosszékbe és egy darabig elgondolkozott. Aztán lehúzta a cipőjét, fogta az egyik gyertyát, elfújta a másikat, kinyitotta az ajtót és kiment a szobából, miközben egyre nézelődött maga körül, mintha keresne valamit. Áthaladt egy folyosón és a lépcsőhöz érkezett. Itt halk kis neszt hallott, amely olyan volt, mint egy gyermek lélegzése. A nesz irányába ment és valamiféle háromszögletű mélyedéshez érkezett, amely a lépcső alá nyúlt, vagyis amelyet, helyesebben mondva, maga a lépcső alkotott. Ez a mélyedés nem volt más, mint a lépcsőfokok alatti üres hely. Mindenféle ócska kosarak és ócska cserepek között, porban és pókhálóban, ágy volt itt; ha ugyan ágynak lehet nevezni egy szalmazsákot, amely olyan lyukas, hogy kilátszik belőle a szalma, és egy takarót amely olyan lyukas, hogy kilátszik alóla a szalmazsák. Lepedőnek nyoma sincs. Az ágy a kövezett padlón van. Ebben az ágyban aludt Cosette.
A férfi odalépett hozzá és elnézte.
Cosette mélyen aludt. Egészen fel volt öltözve. Télen nem szokott levetkőzni, hogy ne fázzék annyira.
Magához szorította a babát, amelynek nagy nyitott szeme a sötétségben megcsillant. Időnként mély sóhaj tört fel belőle, mintha mindjárt felébredne és szinte görcsösen szorította karjaiba a babát. Az ágya mellett csak az egyik facipője volt.
Cosette vackához közel, nyitott ajtón át elég tágas sötét szobába lehetett belátni. Az idegen belépett. A végében, üveges ajtón át két egymás mellé állított ragyogó fehér kis ágy látszott. Azelma és Eponine ágya volt. Ezek az ágyak félig eltakartak egy függönytelen fonott bölcsőt, amelyben a kisfiú aludt, aki egész este visítozott.
Az idegen úgy gondolta, hogy ez a szoba egybenyílik a Thénardier-házaspár szobájával. Éppen vissza akart menni, amikor tekintete a kandallóra vetődött; afféle ormótlan fogadói kandalló volt ez, amelyben mindig csak mákszemnyi tűz ég, ha ugyan egyáltalában van benne tűz, és amelynek láttára megdidereg az ember. Ebben itt nem volt tűz, még csak hamu sem; azonban az, ami benne volt, mégis magára vonta az utas figyelmét. Két különböző nagyságú, csinos szabású, apró gyerekcipő volt; az utasnak eszébe jutott a gyermekek bájos és ősrégi szokása, hogy karácsony napján beteszik a cipőjüket a kandallóba, hogy az éj folyamán a jó tündér valami csillogó ajándékot hozzon bele. Éponine és Azelma is eleget tett ennek a szokásnak, és mindegyik betette az egyik cipőjét a kandallóba. Az utas lehajolt.
A tündér, vagyis az anyjuk már itt járt, és mindegyik cipőben szép, vadonatúj tíz-sou-s pénzdarab csillogott.
A férfi fölegyenesedett és távozni akart, amikor hátul a tűzhely legsötétebb sarkában oldalvást még valami tárgyat vett észre. Szemügyre vette és megismerte, hogy facipő, a legdurvább fajta csúf facipő, félig repedezett és csupa hamu és rászáradt sár. Cosette facipője volt.
Cosette a gyermekeknek azzal a megindító bizalmával, amely csalódhatik, de sohasem csügged, ugyancsak betette facipőjét a kandallóba.
Fenséges és édes érzés a remény az olyan gyermekben, aki mindeddig nem ismert mást, csak kétségbeesést.
A facipőben nem volt semmi.
Az idegen kotorászott a mellényében, lehajolt, és Cosette facipőjébe beletett egy Lajos-aranyat.
Aztán lábujjhegyen visszament a szobájába.

IX

Thénardier munkában

Másnap reggel, legalább két órával napkelte előtt, Thénardier uram ott ült a kocsma alacsony szobájában, egy szál gyertya mellett; tollal a kezében, és Összeállította a sárga kabátos utas számláját.
A felesége mellette állt, félig föléhajolt és szemével kísérte. Egyetlen szót sem váltottak. Az egyik mélyen elgondolkodott, a másik áhítatosan bámult, ahogyan az ember szemléli az emberi szellem valamelyik csodájának születését és kibontakozását. Valami zaj hangzott a házban: a Pacsirta söpörte a lépcsőt.
Jó negyedóra múlva és néhány vakarás után, Thénardier ezt a mesterművet szerkesztette:

SZÁMLA
az 1-es szoba vendégének
Vacsora	3 frank
Szoba	10 frank
Gyertya 	5 frank
Fűtés	4 frank
Kiszolgálás	1 frank
Összesen	23 frank

Kiszolgálás így volt írva: kiszolgállás.
– Huszonhárom frank! – sápítozott a felesége olyan lelkendezéssel, amelybe némi bizalmatlanság vegyült.
Thénardier, mint minden nagy művész, nem volt megelégedve.
– Csekélység! – fitymálkodott.
Ilyen hangon beszélhetett Castlereagh,* mikor a bécsi kongresszuson összeállította Franciaország számláját.
– Thénardier uram, igazad van, ennyivel tartozik – dörmögte az asszony, aki arra a babára gondolt, amelyet Cosette-nek a leányai szeme láttára ajándékozott –, ez a helyes, csakhogy sok. Nem akarja majd megfizetni.
Thénardier fagyos nevetése felharsant; csak ennyit mondott:
– Fizetni fog.
Ez a nevetés a bizonyosságnak és a fölényességnek a döntő kifejezése volt. Amit így mondott ki, annak meg kellett történnie. Az asszony nem akadékoskodott tovább. Nekifogott az asztalok rendbe hozásának; a férje keresztül-kasul sétálgatott a szobán. Kisvártatva hozzátette:
– Ezerötszáz frank az adósságom, bizony!
Leült a kandalló mellé, lábait a meleg hamuba rakta és elgondolkodott.
– Igaz is! – szólalt meg az asszony. – Nem felejtetted el, hogy Cosette-et ma kidobom az utcára? Ez a szörnyeteg halálra bosszant a babájával! Szívesebben férjhez mennék XVIII. Lajoshoz, minthogy még csak egy napig is itt tűrjem a házamban!
Thénardier rágyújtott a pipájára és két szippantás között ennyit felelt:
– Add át a számlát a vendégnek.
Aztán kiment.
Alighogy kitette a lábát a szobából, belépett az utas.
Thénardier azon nyomban feltűnt mögötte és mozdulatlanul ott maradt a félig nyitott ajtóban, úgyhogy csak a felesége látta.
A sárga ember kezében tartotta a botját és a csomagját.
– Ilyen korán fölkelt! – kiáltott fel Thénardier-né. – Hát uraságod ilyen hamar itt hagy minket?
Miközben így beszélt, zavarodottan forgatta kezében a számlát és összehajtogatta. Kemény arcán valami szokatlan árnyalat jelent meg: a félelem és az aggodalmaskodás.
Ilyen számlát átnyújtani ennek a tetőtől talpig szegényes külsejű embernek, súlyos feladat volt.
Az utas mintha elfogódott és szórakozott lett volna. Ennyit felelt:
– Igen, asszonyom. Megyek.
– Hát uraságodnak nincs dolga Montfermeilben? – kezdte újra.
– Nincs. Csak átutazom rajta. Ez az egész. Asszonyom – tette hozzá –, mennyivel tartozom?
Thénardier-né nem felelt, csak odanyújtotta az összehajtogatott számlát.
A férfi kibontotta a papirost, megnézte, de a gondolatai nyilván máshol jártak.
– Asszonyom – szólalt meg –, jól keresnek önök itt Montfermeil-ben?
– Hát valamennyire, uram – felelte Thénardier-né döbbenten, hogy nem következett be a kitörés.
Aztán panaszkodó és siránkozó hangon folytatta:
– Ó, uram, szörnyen kemény idők! És aztán olyan kevés a polgárember a mi környékünkön! Szegény világ ez erre, tetszik tudni. Ha nem volna hébe-hóba egy-egy bőkezű gazdag utas, mint uraságod! Annyi a bajunk. Tessék nézni, erre a kicsire még az ingünk is rámegy.
– Melyik kicsire?
– No, hát a kicsikére, tetszik tudni; Cosette-re! A Pacsirtára, ahogy errefelé nevezik!
– Ah! – sóhajtott a férfi.
Az asszony folytatta:
– Buták ezek a parasztok a becéző neveikkel! Inkább olyan ez a lány, mint valami denevér, nem mint a pacsirta. Nézze csak, uram, mi nem kérünk alamizsnát, de nem is adhatunk. Nem keresünk semmit és rengeteg a fizetnivaló. Az iparadó, a jövedelmi adó, az ajtó- és ablakadó, a pótadó! Uraságod tudja, hogy a kormány rengeteg pénzt követel. És aztán itt vannak a lányaim. Nekem nincs szükségem rá, hogy mások gyerekét etessem.
A férfi igyekezett közömbös hangon beszélni, de a hangja mégis reszketett, mikor újra megszólalt:
– És ha levennék ezt a terhet az önök válláról?
– Melyiket? Cosette-et?
– Igen.
A kocsmárosné vörös és kemény arca undorító derűben ragyogott fel.
– Ó, uram! Drága jó uram! Fogja meg, tartsa meg, vegye, vigye, cukrozza meg, töltse meg, igya meg, egye meg, és áldja meg a jóságos Szent Szűz és a paradicsom minden szentjei!
– Hát akkor rendben van.
– Csakugyan? Elviszi?
– Elviszem.
– Rögtön?
– Rögtön. Hívja ide a gyermeket.
– Cosette! – rikoltott Thénardier-né.
– Addig is – folytatta a férfi – kifizetem a számlámat. Mennyi?
Rápillantott a számlára és nem tudott elnyomni egy meglepett mozdulatot.
– Huszonhárom frank!
Ránézett a kocsmárosnéra és ismételte:
– Huszonhárom frank?
Ahogy ezt a két mondatot így ismételten kimondta, abban benne volt az a hangsúly, amely elválasztja a felkiáltójelet a kérdőjeltől. Thénardier-nénak volt ideje előkészülni a csapásra. Nyugodtan felelte:
– Annyi biz az, uram, huszonhárom frank.
Az idegen kitett öt darab ötfrankost az asztalra.
– Hozza be a kicsikét – szólt oda.
Ebben a pillanatban Thénardier belépett a szobába és megszólalt:
– Urasága huszonhat souval tartozik.
– Huszonhat souval? – álmélkodott az asszony.
– Húsz souval a szobáért – folytatta Thénardier fagyosan – és hat souval a vacsoráért. A kicsikére vonatkozólag egyet-mást meg kell beszélnem uraságával. Hagyj magunkra, asszony.
Thénardier-né azt a káprázatot érezte, amelyet a tehetség váratlan fellobbanásai szoktak nyújtani. Érezte, hogy a nagy művész fellépett a színpadra, egyetlen szóval sem válaszolt, kiment.
Amikor magukra maradtak, Thénardier hellyel kínálta az utast.
Az utas leült; Thénardier állva maradt, és az arca a jókedv és az egyszerűség különös kifejezését öltötte magára.
– Uram – szólalt meg –, tessék, megmondom önnek. Arról van szó, hogy én imádom ezt a gyermeket.
Az idegen mereven a szemébe nézett.
– Melyik gyereket?
Thénardier folytatta:
– Milyen furcsa! De hát az ember ragaszkodik hozzá. Mi ez a sok pénz itt? Tegye el hát az ötfrankosait. Imádom ezt a gyermeket.
– Melyiket? – kérdezte az idegen.
– Hát a mi kis Cosette-ünket! Hát nem őt akarja elvinni tőlünk? No, jó, én nyíltan beszélek; olyan igaz, mint hogy ön tisztességes ember, nem egyezhetem bele. Hiányoznék nekem ez a gyerek. Pöttömkora óta ismerem. Igaz, hogy pénzünkbe kerül, igaz, hogy hibái vannak, igaz, hogy nem vagyunk gazdagok, igaz, hogy több mint négyszáz frankot fizettem orvosságért, csupán az egyik betegsége alatt! Csakhogy bizony tenni kell valamit a Jóisten kedvéért is. Se apja, se anyja, én neveltem. Van kenyerem az ő számára és a magam számára is. Alapjában véve ragaszkodom ehhez a gyermekhez. Ön érti, az ember megszereti; én afféle jó bolond vagyok; nem sokat okoskodom; szeretem ezt a csöppséget; a feleségem egy kicsit indulatos, de ő is szereti. Tetszik tudni, mintha az édes gyermekünk volna. Nem tudok ellenni a csacsogása nélkül.
Az idegen még mindig mereven nézett a szemébe. Ő csak folytatta.
– Bocsánat, bocsásson meg, uram, de az ember nem adja oda a gyermekét csak úgy az első jöttmentnek. Ugye, hogy igazam van? Mégis, én nem mondom, ön gazdag ember, ön nagyon derék embernek látszik, hátha szerencséjére válnék a gyereknek? Csakhogy tudni kellene. Tetszik érteni? Tegyük fel, hogy én elengedném és feláldoznám magamat, tudnom kellene, hogy hova megy, nem szeretném elveszíteni a szemem elől, tudni akarnám, kinél van, hogy néhanapján meglátogassam, hadd tudja, hogy nevelőapja él még és vigyáz reá. Végre is vannak dolgok, amik lehetetlenek. Hiszen még a nevét sem tudom önnek. Ön elvinné, én pedig azt mondanám: No és a Pacsirta? Hova lett? Legalábbis valami hitvány papírrongyot, valami kis útlevelet vagy micsodát kellene látnom!
Az idegen még most sem vette le róla a tekintetét, amely úgyszólván a lelke mélyéig hatolt, s komoly és határozott hangon így felelt neki:
– Thénardier úr, az ember nem vált útlevelet, ha öt mérföldnyire megy Párizstól. Ha elviszem Cosette-et, elviszem, ennyi az egész, Ön nem fogja megtudni a nevemet, nem fogja megtudni a lakásomat, ön nem fogja tudni, hol lesz ő, és én azt akarom, hogy önt soha többé az életben ne lássa. Elvágom a fonalat, amellyel a lábát megkötözték, és ő kirepül. Belenyugszik ebbe? Igen vagy nem?
Mint ahogy a démonok és a szellemek megismerik bizonyos jelekről valamely magasabb rendű isten jelenlétét, Thénardier is megértette, hogy nagyon erős emberrel akadt dolga. Olyan volt ez, mint valami ihlet; ezt gyorsan, tisztán és értelmesen felfogta. Az este, mikor ott ivott a fuvarosokkal, pöfékelt és énekelte a tréfás dalokat, egész este folytonosan figyelte az idegent, leste, mint valami macska és tanulmányozta, mint valami matematikus. Kémlelte, csak úgy magának, mulatságból és ösztönszerűen, és kémlelte, mintha megfizették volna érte. A sárga kabátos embernek egyetlen kézmozdulatát, egyetlen moccanását sem szalasztottá el. Sőt mielőtt az ismeretlen olyan nyíltan elárulta volna érdeklődését Cosette iránt, Thénardier máris kitalálta. Elfogta ennek az öregnek bensőséges pillantásait, amelyek folytonosan a gyermekre siklottak. Honnan ez az érdeklődés? Ki ez az ember? Ha ennyi pénz van a zsebében, miért jár ilyen nyomorúságos ruhában? Ezeket a kérdéseket tette fel, de nem tudta megoldani őket, és izgatták. Ezeken járt az esze egész éjszaka. Ez nem lehet Cosette apja. Talán a nagyapja? Hát akkor mért nem mondja meg mindjárt, hogy kicsoda? Ha az embernek valamihez joga van, azt hangoztatja. Ennek az embernek nyilván nincs joga Cosette-hez. Hát akkor kicsoda? Thénardier találgatásokba tévedt. Mindent sejtett, de semmit sem látott. Akárhogy is van a dolog, mikor beszélgetésbe elegyedett ezzel az emberrel, bizonyos volt benne, hogy mindebben valami titokzatosság van, bizonyos volt benne: ennek az embernek érdeke, hogy ismeretlenül maradjon, és akkor erősnek érezte magát; az idegennek világos és határozott válaszára, mikor látta, hogy ez a titokzatos valaki ilyen elszántan titokzatos, gyengének érezte magát. Ilyesmire nem számított. Ez sejtéseinek az összeomlása volt. Összeszedte a gondolatait. Egy másodperc alatt mindent mérlegelt. Thénardier olyan ember volt, aki egy szempillantással megítél egy helyzetet. Úgy gondolta, hogy itt a pillanat, amikor egyenesen és gyorsan neki kell vágni. Úgy tett, mint a nagy hadvezérek abban a döntő pillanatban, amelyet csak ők tudnak felismerni: előrukkolt a nagy ágyúval.
– Uram – szólalt meg –, ezerötszáz frankra van szükségem.
Az idegen kopott fekete bőrtárcát vett ki az oldalzsebéből, kinyitotta és kivett belőle három bankjegyet, amelyeket letett az asztalra. Aztán rányomta széles hüvelykujját a bankjegyekre és csak ennyit mondott a kocsmárosnak:
– Hívassa be Cosette-et.
Amíg ez történt, mit csinált Cosette?
Cosette, mikor felébredt, odaszaladt a facipőjéhez. Megtalálta benne az aranyat. Nem Napóleon volt ez, hanem vadonatúj restaurációs húszfrankos arany, amelynek az arckép-veretén kis poroszos varkocs helyettesítette a babérkoszorút. Cosette elkáprázott. A sors kezdte megrészegíteni. Nem tudta, mi az arany, sohasem látott ilyent, villámgyorsan a zsebébe rejtette, mintha csente volna. Azonban érezte, hogy ez bizonyosan az övé, kitalálta, hogy ez az ajándék kitől származik, de az öröm, amelyet érzett, teli volt rettegéssel. Boldog volt: de főképpen megdöbbent. Úgy érezte, hogy ezek a nagyszerű és gyönyörű dolgok nem valóságosak. A babától félt, az aranypénztől félt. Riadtan megremegett e drágaságok láttán. Csupán az idegentől nem félt. Ellenkezőleg, megnyugtatta. Tegnap este óta megdöbbenésein át, álmain át, kicsi gyermeklelkével erre az öreges és szegényes és nagyon szomorú arcú emberre gondolt, aki olyan gazdag és olyan jóságos volt. Azóta, hogy ezzel a bácsival találkozott az erdőben, mintha minden megváltozott volna körülötte. Cosette, aki nem volt olyan boldog, mint az ég legparányibb fecskéje, sohasem tudta, mi az: anyjának árnyékába és védőszárnya alá menekülni. Öt év óta, vagyis amennyire visszanyúltak az emlékei, a szegény gyermek csak borzongott és didergett. Szakadatlanul meztelenül állta a szerencsétlenség csípős szelét, és most úgy érezte, hogy fel van öltöztetve. Azelőtt a lelke fázott, most fölmelegedett. Már Thénardier-nétól sem félt olyan nagyon. Már nem volt egyedül: már volt valakije.
Sebbel-lobbal mindennapos munkájához látott. Ez a Lajos-arany, amely itt volt nála, kötényének ugyanabban a zsebében, amelyikből az este kiesett a tizenöt sou, elszórakoztatta. Nem mert hozzányúlni, hosszú perceket töltött azzal, hogy elnézegette, s meg kell mondanunk, úgy, hogy kiöltötte a nyelvét. Miközben a lépcsőt söprögette, meg-megállt és így maradt mozdulatlanul, megfeledkezett a seprűjéről és az egész világegyetemről; belemerült ennek a csillagnak a szemléletébe, amely a zsebe mélyén szikrázott.
Ilyen révedezése közben lépett hozzá Thénardier-né.
A férje utasítására ő ment a lányért. Hallatlan dolog, nem verte meg, és még csak meg sem szidta.
– Cosette – mondta majdnem szelíden –, gyere gyorsan…
A következő pillanatban Cosette belépett az ivószobába.
Az idegen fölvette a magával hozott csomagot és kibontotta. Ebben a csomagban volt egy kis gyapjúruha, kötény, meleg kabát, szoknya, kendő, gyapjúharisnya, cipő, teljes ruházat egy nyolcéves kislánynak.
Mind fekete volt.
– Gyermekem – szólt a férfi –, fogd ezt és öltözz át gyorsan.
Már fényes nappal volt, mikor Montfermeilnek azok a lakosai, akik éppen kinyitották az ajtajukat, láttak végigmenni a Párizs utcán egy szegényesen öltözött öreget, amint kézen fogva vezetett egy gyászruhás kislányt, aki hatalmas rózsaszín ruhás babát vitt a karjában.
Livry irányában mentek.
A mi emberünk volt és Cosette.
A férfit senki sem ismerte; sokan nem ismerték fel Cosette-et sem, mivel már nem volt rongyokban.
Cosette elment. Kivel? Nem tudta. Hová? Nem tudta. Csak annyit tudott, hogy maga mögött hagyta a Thénardier-kocsmát. Senkinek nem jutott eszébe, hogy búcsút mondjon neki, neki sem jutott eszébe, hogy elbúcsúzzék valakitől. Gyűlölten és gyűlölettel szívében távozott ebből a házból.
Szegény gyönge teremtés, akinek a szívét eddig a pillanatig mindig csak gyötörték!
Cosette komolyan ment, tágra nyitotta nagy szemét és az eget bámulta. Lajos-aranyát az új köténye zsebébe tette. Néha-néha lehajolt és egy-egy pillantást vetett rá, aztán a bácsit nézegette. Olyasvalamit érzett, mintha a Jóisten volna mellette.

X

Aki sokat markol, keveset fog

Thénardier-né szokása szerint férjére bízta a cselekvést. Nagy eseményeket várt. Mikor a férfi és Cosette eltávozott, Thénardier várt, míg egy jó negyedóra elmúlik, aztán félrevonta feleségét és megmutatta neki az ezerötszáz frankot.
– Ennyi az egész! – csattant fel az asszony.
Házasságuk kezdete óta ezúttal első ízben történt, hogy bírálni merészelte férjének valami cselekedetét.
Az ütés talált.
– Csakugyan, igazad van – mondta a férje –, hülye vagyok. Add a kalapomat.
Összehajtogatta a három bankjegyet, zsebre vágta és nagy sietve kiment, de tévedett és először jobbra fordult. Néhány szomszéd, akitől kérdezősködött, a helyes nyomra terelte: a Pacsirtát és azt a férfit Livry irányában látták menni. Követte ezt az útbaigazítást, jól kilépett és magában beszélgetett:
"Ez az ember nyilván sárga ruhában járó milliomos, én pedig marha vagyok. Először húsz sout adott, aztán öt frankot, aztán ötven frankot, aztán ezerötszáz frankot, mindig csak úgy, könnyedén. Adott volna tizenötezer frankot is. De én fülön fogom."
És aztán ez a ruhacsomag, amelyet előre elkészített a kislánynak, mindez nagyon különös volt; bizonyosan sok titok lappang emögött. Az ember nem engedi ki a markából a titkokat, ha egyszer megfogta. A gazdag emberek titkai arannyal telitett szivacsok; csak érteni kell a kifacsarásukhoz. Efféle gondolatok kóvályogtak az agyvelejében. "Marha vagyok" – állapította meg.
Ha az ember kiér Montfermeilből és eljutott a Livrybe vezető út kanyarulatához, a fennsíkon messze ellát az országúton. Mikor ideérkezett, úgy számított, hogy itt okvetlenül észreveszi a férfit és a kislányt. Elnézett olyan messzire, ameddig csak szeme elért, de semmit sem látott. Megint kérdezősködött. Közben azonban időt vesztett. Az utasok azt mondták neki, hogy a férfi és a gyermek, akiket keres, betértek az erdőbe, Gagny felé. Sietve megindult ebben az irányban.
Jókora egérútjuk volt előtte, de a gyerek lassan megy, ő pedig gyorsan ment. És aztán nagyon jól ismerte a vidéket.
Egyszer csak megállt és a homlokára csapott, mint aki valami fontos dologról megfeledkezett és már-már visszafordul.
– El kellett volna hoznom a puskámat! – mondta magában.
Thénardier egyike volt azoknak a kettős jellemeknek, amelyek néha itt járnak közöttünk, nem is tudunk róluk, és eltűnnek anélkül, hogy megismertük volna őket, mert a sors csak az egyik oldalukat mutatta meg. Sok embernek az a sorsa, hogy így félig elmerülten él. Nyugodt és egyszerű helyzetben Thénardier-ban minden megvolt, ami ahhoz kellett, hogy olyasvalakinek lássék – nem mondjuk, hogy olyasvalaki is legyen –, akit tisztességes kereskedőnek, jó polgárnak szoktak nevezni. Egyúttal, ha adott körülmények között bizonyos megrázkódtatások kifelé fordították a másik jellemét, minden megvolt benne ahhoz, hogy gonosztevő legyen. Boltos volt, akiben szörnyeteg rejtőzött. A sátán időnként bizonyosan ott kuporgott valamelyik szögletében annak az odúnak, amelyben Thénardier élt, és elgyönyörködött ebben az undorító remekművében.
Pillanatnyi habozás után ezt gondolta magában:
"Ej, még kisiklanának a kezeim közül!"
Folytatta az útját, rohanvást ment előre, olyan biztos arckifejezéssel, olyan finom orral, mint a róka, amely fogolycsapatot szimatol.
Csakugyan, mikor elhaladt a tavak mellett és átvágott a bellevue-i út jobb oldalán elterülő nagy tisztáson, mikor kitért arra a füves sétaútra, amely szinte megkerüli a dombot, és amely a chelles-i apátság régi vízvezetékének boltozatát takarja, az egyik bokor felett kalapot vett észre, amelyre már jó sok találgatást pazarolt. Ez annak a férfinak a kalapja volt. A bokor alacsony volt. Thénardier megállapította, hogy a férfi és Cosette ott ül. A gyermeket nem lehetett látni, olyan kicsi volt, de a babájának a feje látszott.
Thénardier nem tévedett. A férfi leült, hogy Cosette egy kicsit kipihenje magát. A kocsmáros megkerülte a bokrot és hirtelen felbukkant azoknak a szeme előtt, akiket keresett.
– Ezer bocsánat, uram – mondta lihegve –, de tessék, itt az ezerötszáz frankja.
Ezzel odanyújtotta az idegennek a három bankjegyet.
A férfi felnézett.
– Mit jelent ez?
Thénardier tiszteletteljesen így válaszolt:
– Uram, ez annyit jelent, hogy visszaveszem Cosette-et.
Cosette megborzongott és odasimult a bácsihoz.
Ez szúrósan ránézett Thénardier-ra és minden szótagot jól megnyomva, így felelt:
– Visz-sza-ve-szi Cosette-et?
– Igen, uram, visszaveszem. Mindjárt megmondom. Meggondoltam a dolgot. Tulajdonképpen nincs is jogom odaadni önnek. Becsületes ember vagyok, kérem. Ez a kicsi nem az enyém, hanem az anyjáé. Az anyja bízta rám, csak az anyjának adhatom vissza. Ön erre azt feleli: de az anyja meghalt. Jó. Ebben az esetben csak olyasvalakinek adhatom oda a gyermeket, aki valami írást hoz az anyjától, hogy átadhatom neki. Ez csak világos.
A férfi nem felelt, kotorászott a zsebében és Thénardier látta, hogy előtűnik a pénzestárcája.
A kocsmáros örömében megremegett.
"Rendben van! – gondolta magában. – Résen legyünk! Meg akar vesztegetni!"
Az utas, mielőtt kinyitotta volna a tárcáját, körülnézett. A hely teljesen elhagyatott volt. Egy teremtett lélek se járt sem az erdőn, sem a völgyben. A férfi kinyitotta a tárcát és kihúzott belőle, nem egy marék bankjegyet, ahogy Thénardier várta, hanem egy egyszerű kis papírdarabot, amelyet kinyitott, és nyitva odaadott a fogadósnak ezekkel a szavakkal:
Igaza van. Olvassa!
Thénardier fogta a papirost és olvasta:

Montreuil-sur-Mer, 1823. március 25.
Thénardier úr!

Adja át Cosette-et megbízottamnak.
Minden apró adósságot megfizetünk.
Tisztelettel üdvözlöm önt.

FANTINE

– Ismeri ezt az aláírást? – kérdezte a férfi.
Ez bizony Fantine aláírása volt. Thenardier megismerte.
Nem tudott mit mondani rá. Kettős dühös bosszúságot érzett, egyrészt amiatt, hogy le kellett mondania a remélt megvesztegetésről, másrészt amiatt, hogy alul maradt. A férfi még ennyit mondott:
– Elteheti ezt a papirost igazolásul.
Thenardier rendesen összehajtotta.
– Ez az aláírás elég jól van utánozva – dünnyögte a fogai közt. – Elvégre nem bánom!
Aztán kétségbeesett erőfeszítéssel próbálkozott.
– Uram – mondta –, rendben van. Mivelhogy ön az a megbízott. Csakhogy meg kell fizetni nekem "minden apró adósságot".
A férfi fölegyenesedett, lefricskázta a port foszladozó kabátujjáról, amely bepiszkolódott, és ezt felelte:
– Thenardier úr, januárban az anyja úgy számított, hogy százhúsz frankkal tartozik önnek; februárban ötszázfrankos számlát küldött; erre kapott háromszáz frankot február végén és háromszáz frankot március elején. Azóta kilenc hónap múlt el, hónapját a kialkudott árban, tizenöt frankjával számítva, az összesen százharmincöt frank. Ön száz frankkal többet kapott. Marad harmincöt frank, ennyivel tartozom önnek. Épp az előbb adtam önnek ezerötszáz frankot.
Thenardier olyasmit érzett, mint a farkas, mikor a csapda acélfogója megkapja és belevág.
"Ki az ördög ez az ember?" – gondolta magában.
Úgy tett, mint a farkas. Megrázkódott. A vakmerősége már egyszer sikerült.
– Nemtudomkicsoda úr – mondta határozottan és ezúttal minden tisztelet mellőzésével –, vagy ad nekem ezer tallért, vagy visszaveszem Cosette-et.
Az idegen nyugodtan ennyit mondott:
– Gyere, Cosette.
Bal kezével megfogta Cosette-et és jobb kezével felvette a botját a földről.
Thenardier észbe vette, milyen óriási a furkósbot, és milyen elhagyatott ez a hely.
A férfi bement az erdőbe a gyermekkel és otthagyta a kocsmárost mozdulatlanul és szavaszegetten.
Miközben távolodtak, Thenardier vizsgálgatta széles, kissé boltozatos vállait és hatalmas ökleit.
Aztán, hogy magához tért, a szeme a maga vézna karjaira és sovány kezeire siklott. "Csakugyan nagy marha vagyok – gondolta magában –, hogy nem hoztam el a puskámat, hiszen vadászatra jöttem!"
Azonban a fogadós nem engedte el a zsákmányt.
"Megtudom, hogy hová megy" – mondta magában. És bizonyos távolságról követni kezdte őket. Két dolog maradt a kezében: megcsúfolásul a Fantine aláírású papírrongy, és vigasztalásul az ezerötszáz frank.
A férfi Livry és Bondy irányába vezette Cosette-et. Lassan ment, lehorgasztott fejjel, magába mélyedten és szomorú testtartással. A tél megkopasztotta az erdőt, úgyhogy Thénardier, bár meglehetős távolságban maradt, nem vesztette el őket szem elől. Időnként a férfi hátrafordult és nézelődött, vajon nem követik-e. Egyszerre csak észrevette Thénardier-t. Hirtelen betért Cosette-tel egy sűrűbe, ahol mind a ketten eltűnhettek. "Az istállóját!" – csattant fel Thénardier. És megkettőzte lépteit.
Az erdő olyan sűrű volt, hogy kénytelen volt közeledni hozzájuk. Az idegen, mikor a legsűrűbb helyen járt, hátrafordult. Thénardier hiába próbált elbújni az ágak közt; akármit csinált, a férfi meglátta. A férfi nyugtalan pillantást vetett rá, aztán a fejét csóválta és tovább ment. A fogadós nyomába szegődött. Így tettek meg két- vagy háromszáz lépést. Egyszerre csak a férfi megint visszafordult. Észrevette a fogadóst. Ezúttal olyan komor tekintettel mérte végig, hogy Thénardier "fölöslegesnek" tartotta, hogy tovább menjen. Thénardier visszafordult.

XI

A 9430-as szám felbukkan, és Cosette megnyeri a lutrin

Jean Valjean nem halt meg.
Mikor a tengerbe esett, vagyis inkább ugrott, amint láttuk, nem volt rajta bilincs. A víz alatt elúszott egy ott horgonyzó hajó alá, amelyhez csónak volt kötözve. Ebben a csónakban sikerült megbújnia estig. Éjjel megint úszásra adta a fejét és nem messzire a Cap Bruntől partot ért. Itt, mivel pénze bőven volt, tudott ruhát szerezni magának. Akkoriban a szökött fegyencek egy Balaguier környéki csapszékben szoktak felruházkodni, ami jövedelmező iparága volt a kocsmának. Aztán Jean Valjean, mint mindezek a szomorú szökevények, akik azt akarják, hogy a törvény és a társadalmi végzet nyomukat veszítse, titokzatos és kacskaringós körutakat tett. Először Beausset mellett Pradeaux-ban talált menedéket. Aztán az Hautes-Alpes-ban levő Briancon melletti Grand-Villard felé vette útját. Tapogatózó és nyugtalan menekülés volt ez, mint a vakondok útja, amelynek a tekervényeit senki sem ismeri. Később sikerült felfedezni átvonulásának egy-egy nyomát a Pireneusokban, Ain megyében, Civrieux környékén, Accons-ban, a Grange-de-Doumecq nevű helységben, a chavailles-i pásztortanya közelében és Périgueux táján, Brunies-ben, Chapelle-Gonaguet kerületben. Eljutott Párizsba. Épp az imént láttuk Montfermeil-ben.
Mikor Párizsba érkezett, első gondja volt, hogy gyászruhát vásároljon egy hét-nyolcéves kisleánynak, aztán hogy lakást szerezzen. Mikor ezt elintézte, elment Montfermeilbe.
Emlékszünk rá, hogy előbbi szökése után már tett egy titokzatos utazást oda vagy a környékére, amire vonatkozólag az igazságszolgáltatásnak volt egynémely adata.
Különben halottnak hitték, és ez csak sűrűbbé tette a homályt, amelybe burkolózott. Párizsban kezébe akadt az egyik újság, amely jelentette az esetet. Biztonságban és úgyszólván békességben érezte magát, mintha csakugyan meghalt volna.
Még annak a napnak az estéjén, amelyen kiragadta Cosette-et Thénardier-ék karmaiból, Jean Valjean visszatért Párizsba. Sötét este érkezett oda a gyermekkel a Monceaux-sorompónál. Itt kocsiba ült, mely elvitte az Observatoire térre. Itt leszállt, kifizette a kocsist, kézen fogta Cosette-et és a koromsötétségben a Loucine-t és a Glaciere-et környező elhagyatott utcákon kettesben megindultak az Ispotály körút irányában.
Cosette számára ez a nap furcsa volt és csupa izgalom; sövények mögött ettek egy kis sajtot és kenyeret, amit magányos kocsmákban vásároltak, sűrűn szálltak át egyik kocsiról a másikra, jó darab utat gyalogszerrel tettek meg, és ő nem panaszkodott, de fáradt volt. És Jean Valjean észrevette a kezén, hogy a kislány menet közben erősebben húzza. A hátára vette; Cosette karjában szorongatta Catherine-t, lehajtotta fejét Jean Valjean vállára és elaludt.

NEGYEDIK KÖNYV

A GORBEAU-HÁZ

I

Gorbeau mester

Negyven évvel ezelőtt a magányos sétáló, aki bemerészkedett a Salpétriére* elátkozott tájékára és a körúton át elment egészen az Italie sorompóig, olyan vidékre érkezett, ahol – bátran el lehet mondani – vége volt Párizsnak. Nem volt ez pusztaság, hiszen voltak járókelők; nem volt mező, hiszen voltak benne házak és utcák; nem is volt város, az utcákon olyan kerékvágások voltak, mint az országutakon és felverte őket a fű; nem is volt falu, ahhoz a házak túlságosan magasak voltak. Hát mi volt? Lakott hely, ahol nem volt senki, elhagyatott hely, ahol mégis volt valaki; a nagyváros egyik körútja volt ez, Párizs egyik utcája, éjszaka idején ijesztőbb, mint az erdő, nappal komorabb, mint a temető. A lóvásártér ódon városnegyede volt ez.
Ez a sétáló, ha ennek a lóvásártérnek düledező négy falán túl merészkedett, sőt ha rászánta magát, hogy túlmegy a Petit-Banquier utcán, miután jobboldalt elhagyott egy magas fallal kerített kertecskét, aztán egy rétet, amelyen cser kazlak emelkedtek, mint óriási hódkunyhók, aztán egy bekerített telek mellett, amely teli volt ácsolt gerendával, tuskókkal, fűrészporral és forgáccsal, amelyeknek a tetején hatalmas kutya ugatott, aztán végigment egy düledező, hosszú fal mellett, amelyen fekete és szomorú kis kapu volt, amelyet belepett a moha, amelyet tavasszal felvert a virág, aztán pedig a legelhagyatottabb helyen elment egy omladozó, szörnyű építmény előtt, amelyen nagy betűkkel ezt olvasta: HIRDETÉSEK FELRAGASZTÁSA TILOS, akkor ez a vakmerő sétáló elért a Vignes-Saint-Marcel utca sarkára, erre a meglehetősen ismeretlen térségre. Itt valami műhely mellett, és két kertfal között abban az időben ütött-kopott ház állt, amely első szempillantásra kicsinek látszott, mint valami kunyhó, ám a valóságban olyan nagy volt, mint egy székesegyház. A keskeny oldala fordult az utca felé; ezért látszott kis terjedelműnek. Szinte az egész ház el volt rejtve. Csak a kapu és egy ablak látszott belőle.
Ennek a háznak csak egy emelete volt.
Ha az ember alaposabban vizsgálgatta, az első részlet, ami a szemébe ötlött, az volt, hogy ez a kapu valaha legfeljebb egy odúnak az ajtaja lehetett, míg ellenben ez az ablak, ha homokkő helyett terméskőbe lett volna vágva, akár palotának az ablaka is lehetett volna.
Ez a kapu nem volt egyéb, mint szúrágta deszkatákolmány, amelyet nagyjából tartottak össze durván ácsolt, fahasábokhoz hasonló gerendák. Közvetlenül meredek lépcsőre nyílt, amelynek a fokai magasak voltak, piszkos volt, gipszes, poros és éppen olyan széles, mint a kapu, és az utcáról látszott, hogy mint a létra nyúlik fel és tűnik el a homályban a két fal között. Az alaktalan kapunyílás felett, amelyet ez a kapu zárt, keskeny zsindelyes oromzat ékeskedett, a közepébe háromszögletű lyukat vágtak, ez világítónyílás és egyúttal kémlelőlyuk volt, ha a kapu be volt zárva. A kapu belső oldalára tintába mártott ecsettel két vonással az 52. számot mázolták fel, míg a zsindelyes oromzatra ugyanez az ecset az 50. számot kente föl; úgyhogy az ember zavarba jött. Hol vagyunk? A kapuorom azt mondja: az 50. szám alatt; a belső oldala rávágja: nem, az 52. szám alatt. Holmiféle kifakult rongyok függönyök gyanánt lógtak ki a háromszögletű kémlelőlyukból.
Az ablak széles, elég magas volt, zsalugáterekkel és nagy, négyszögletes üvegtáblákkal; csakhogy ezek az ablaktáblák betörtek, megrepedtek, bár a sérüléseket ügyesen beragasztották papirossal, s így eltüntették, de egyúttal el is árulták; a meglazult és leszakadt zsalugáterek pedig nem annyira a lakókat védelmezték, mint inkább a járókelők életét fenyegették. Imitt-amott hiányoztak belőlük a vízszintes lemezek és ügyetlenül függőlegesen rászegezett deszkákkal voltak pótolva, úgyhogy az alkotmány zsalugáter akart lenni, és fatábla sült ki belőle.
Ez a csúf ajtó és ez a tisztes, bár rokkant ablak, ha így látta az ember a házon, olyan hatást tett, mint két egymástól elütő koldus, akik egymás mellett mennek, egymás oldalán lépegetnek és bár egyforma rongyokban vannak, mégis mindegyiknek más a megjelenése, mert az egyik mindig koldus volt, a máslik ellenben nemesember volt valaha.
A lépcső hatalmas épülettömbbe vezetett; ez olyan volt, mint valami fészer, amelyet házzá alakítottak. Ennek az építménynek a bélcsatornája egy hosszú folyosó volt, amelyre jobbról és balról mindenféle különböző méretű lakások nyíltak, amelyekben éppen lakni is lehetett, de inkább hasonlítottak lomtárakhoz, mint szobákhoz. Ezek a szobák a környék puszta területeire nyíltak. Mindez homályos volt, lehangoló, ólomszürke, búskomor, temetői; aszerint, hogy a tetőn vagy az ajtón voltak-e a repedések, hideg fény vagy fagyos szél járta őket. Az ilyenfajta lakásoknak érdekes és festői különösségei az óriási pókok.
A kaputól balra, a körút felé embermagasságban befalazott nyílás volt, amely négyszögletes fülkét alkotott és tele volt kövekkel, amiket az arra járó gyermekek dobáltak bele.
Ennek az építménynek egyik részét nemrégiben lebontották. Abból, ami még ma is megvan belőle, következtetni lehet arra, hogy mi volt. Az egész mindenestül nem öregebb százévesnél. Száz év ifjúkora a templomnak és aggkora egy háznak. Úgy látszik, hogy az ember lakása részese az élet rövidségének, és Isten lakása az ő örökkévalóságának.
A levélhordók ezt a házat 50-52. számnak nevezték; azonban a városrészben csak Gorbeau-ház néven volt ismeretes.
Mondjuk el, honnan kapta ezt a nevet.
Az apró események gyűjtői, akik anekdotákból valóságos növénygyűjteményt szárítanak össze, és akik gombostűhegyre tűzdelik emlékezetükben a röpke adatokat, tudják, hogy a párizsi Chátelet-nél* a múlt században, 1770 táján volt két ügyvéd, az egyiknek Corbeau (holló), a másiknak Renard (róka) volt a neve. Ezt a két nevet La Fontaine már megénekelte. Az alkalom sokkal kínálkozóbb volt, hogysem az írnokok ne nevették volna magukat halálra rajta. A törvényszéki palota folyosóin hamarosan ez a döcögősen megverselt paródia járta:

Holló mester, egy iratcsomón ülve,
Csőrében végrehajtó-végzést tartott;
Róka mester, e szagra ráehülve,
Körülbelül ilyenformán szavalt ott:
Ej, jó napot… stb.

A két derék ügyvédnek kellemetlen volt ez a tréfálkozás, sértette a tekintélyüket a hátuk mögött felharsanó kacagás, ennélfogva elhatározták, hogy megszabadulnak a nevüktől és elszánták magukat, hogy a királyhoz folyamodnak. A folyamodványt éppen azon a napon adták XV. Lajos kezébe, amikor egyfelől a pápai nuncius, másfelől La Roche-Aymon bíboros hódolattal letérdelt, és őfelsége jelenlétében mindegyike felhúzott egy-egy papucsot Du Barry* asszony meztelen lábára, aki épp fölkelt az ágyából. A király, aki kacagott, ettől tovább kacagott, a két egyházfejedelemről vidáman áttért a két ügyvédre és a derék pervesztőknek elengedte vagy legalábbis majdnem elengedte a nevüket. A király megengedte Corbeau mesternek, hogy nevének kezdőbetűjéhez egy farkat biggyesszen és Gorbeau-nak nevezze magát. Renard mester nem volt ilyen szerencsés, ő csak arra kapott engedélyt, hogy egy "P" betűt illeszthet a neve elé és a Prenard* nevet használhatja, úgyhogy az új neve alig különbözött az előbbitől.
Nos, a környékbeli hagyomány szerint ez a Gorbeau mester volt a tulajdonosa az Ispotály körút 50-52. számú épületének. Ő csináltatta az óriási ablakot is.
Ezért kapta az építmény a Gorbeau-ház nevet.
Szemben az 50-52. számmal a körút fái között egy háromnegyed részben kiszáradt, nagy szilfa áll; majdnem szemben nyílik a Gobelins-sorompó utcája, olyan utca, amelyben akkor nem voltak házak, nem volt kövezve, csenevész fákkal volt beültetve, füves vagy sáros volt az évszak szerint és merőlegesen torkollott bele Párizs körfalába. Időnként vitriolszag böffen ki valamelyik szomszédos gyár tetején.
A sorompó egészen közel volt. 1823-ban még megvolt a körfal.
Maga ez a sorompó gyászos képeket idézett fel az emberben. Ezen át vezetett az út a Bicétre-be.* A császárság és a Restauráció alatt itt jöttek be Párizsba a halálraítéltek kivégzésük napján. Itt történt 1829 körül a Fontainebleau-sorompóról elnevezett titokzatos orgyilkosság, amelynek elkövetőit az igazságügyi hatóságok nem tudták kinyomozni – gyászos ügy ez, amelyet máig sem derítettek fel, szörnyű és megfejthetetlen talány. Néhány lépéssel odább ott van az ember a végzetes Croulebarbe utcában, ahol Ulbach leszúrta az ivryi pásztorleányt, mennydörgés zajában, mint valami melodrámában. Még néhány lépés és eléri az ember a Saint-Jacques-sorompó átkozott csonka szilfáit, azt a köpönyeget, amellyel a filantrópok takargatták a vesztőhelyet, ezt a nyomorúságos és gyalázatos Gréve terét* a boltos- és nyárspolgártársadalomnak, amely visszariadt a halálbüntetéstől, de nem merte sem egy fenséges mozdulattal eltörülni, sem nyílt sisakkal fenntartani.
Harminchét évvel ezelőtt a Saint-Jacques tér kivételével, amelyen mintegy átok ült, és amely mindig szörnyűséges volt, ennek a komor körútnak talán legkomorabb pontja az a tájék volt, amely ma sem valami vonzó, amelyen az 50-52. számú építményt láttuk.
Polgárházak csak huszonöt évvel később kezdtek ezen a tájon feltünedezni. Komor egy hely volt ez. Azok a gyászos gondolatok, amelyek itt megragadták az embert, eszébe juttatták, hogy a Salpétriére és a Bicétre között van – az előbbinek iderévlett a kupolája, a másiknak itt volt a sorompója –, vagyis az asszonyi őrültség és a férfiőrültség között. Ameddig csak a szem ellát, csupa vágóhíd látszott, a körfal és szórványosan egy-egy műhely homlokzata, amelyek olyanok voltak, mint a kaszárnyák vagy a zárdák; mindenütt viskók és törmelék, ódon fekete falak, mint a gyászlepel és új fehér falak, mint a szemfedő; mindenütt párhuzamos fasorok, nyílegyenes falak, ízléstelen építmények, hosszú, hideg vonalak, és a derékszögek gyászos szomorúsága. A területen semmi egyenetlenség, semmi építészeti szeszély, semmi hajlás. Fagyos, szabályos, csúf együttes volt ez. Semmi sem szorítja el a szívet úgy, mint a szimmetria. A szimmetria az unalom, az unalom pedig a gyásznak az alapja. A kétségbeesés ásítása. El lehet képzelni valami rettenetesebb dolgot is a pokolnál, ahol szenved az ember: ez az a pokol, amelyben az ember unatkozik. Ha volna ilyen pokol, akkor az Ispotály körútnak ez a darabja a főutcája lehetne.
Mindazonáltal alkonyatkor, mikor a világosság eltűnik, különösen télen, abban az órában, amikor az alkonyati szél letépi a szilfákról utolsó elsárgult leveleiket is, mikor a sötétség mély és csillagtalan, vagy mikor a hold és a szél lyukakat szaggat a felhőkben, ez a körút egyszerre csak rémületessé válik. Az egyenes vonalak eltűnnek és belevesznek a sötétségbe, mint a végtelenség töredékei. A járókelő nem állhatja meg, hogy ne gondoljon arra a megszámlálhatatlan kivégzésre, amelyeknek a hagyománya ehhez a helyhez fűződik. Ennek a környéknek a magányosságában, ahol annyi gonosztettet követtek el, van valami hátborzongató. Az ember mintha csapdákat sejtene ebben a sötétségben, az árnyéknak minden bizonytalan alakja gyanúsnak rémlik, és a hosszú, négyszögletes mélyedések, amelyeket két-két fa között észre lehet venni, sírgödröknek látszanak. Ez nappal csúf volt; este gyászos; éjszaka komor.
Nyáron, szürkületkor feltűnt imitt-amott egy-egy vénasszony, akik ott üldögéltek a szilfák tövében, az esőtől korhadó padokon. Ezek a jó öregek szívesen koldultak is.
Különben ez a városrész, amelynek inkább elavult, mint ódon volt a jellege, már akkor kezdett átalakulni. Ez idő óta sietnie kellett annak, aki még látni akarta. Mindennap eltűnt valami részlete ennek az egésznek. Ma, húsz év múltán az orléans-i vasút állomása van itt a régi városrész oldalában és átalakítja azt. Ahol csak valamely főváros szélén vasútállomást építenek, az egy külvárosnak a halálát, s egy városnak a születését jelenti. Úgy látszik, hogy a népek mozgásának e nagy középpontjai körül, ezeknek a hatalmas gépeknek a dübörgésében, a civilizáció e szörnyű lovainak a zihálásában, amelyek szenet esznek és tüzet okádnak, a csírákkal teli föld megremeg és megnyílik, hogy elnyelje az emberek régi lakásait és újakat támasszon. Az ódon házak összeomlanak, új házak emelkednek.
Mióta az orléans-i vasút állomása benyomult a Salpétriére területére, azóta az ósdi keskeny utcák, amelyek a Saint-Victor sáncok és a Növény- és Állatkert szomszédságában vannak, megrendülnek, mert vadul vágtatnak át rajtuk napjában háromszor vagy négyszer a gyorskocsik, a bérkocsik és az omnibuszok hullámai, amelyek bizonyos idő múlva szétnyomják jobbra és balra a házakat; mert vannak furcsán hangzó dolgok, amelyek pedig rideg valóságok, és valamint igaz az a megjegyzés, hogy a nagy városokban a nap élteti és növeli a házak déli oldalát, bizonyos az is, hogy a sűrű kocsiközlekedés tágítja az utcákat. Az új élet jelei nyilvánvalók. Ebben az ósdi, vidékies városrészben, a legvadabb zugokban, megjelenik a kövezet, a járdák kúsznak és nyúlnak, még ott is, ahol még járókelők sincsenek. Egy reggelen, emlékezetes reggel volt az, 1845 júliusában, egyszerre csak ott látták füstölögni az aszfaltos fekete üstöket; elmondhatjuk, hogy ezen a napon a civilizáció megérkezett a Lourcine utcába, és hogy Párizs bevonult a Saint-Marceau külvárosba.

II

A bagoly és a poszáta fészke

Jean Valjean itt állt meg a Gorbeau-ház előtt. Mint a vadmadarak, ő is a legelhagyatottabb helyet választotta ki, hogy ott rakjon fészket.
Belenyúlt a mellényzsebébe, elővett valami tolvajkulcsot, kinyitotta a kaput, bement, aztán gondosan bezárta és fölment a lépcsőn. Cosette-et még mindig a hátán vitte.
Ahogy fölért a lépcsőn, másik kulcsot vett ki a zsebéből, amellyel másik ajtót nyitott ki. Az a szoba, amelybe belépett és amelyet azonnal bezárt, afféle tágas padlásszoba volt, minden bútorzata egy földre tett matrac, egy asztal és néhány szék. A sarokban ott állt a fűtött kályha, amelynek még izzott a parazsa. A körút lámpája halványan megvilágította ezt a szegényes lakást. A végében volt egy benyíló, amelyben tábori ágy volt felállítva. Jean Valjean odavitte a gyermeket és letette erre az ágyra, úgyhogy fel sem ébredt.
Tüzet csiholt és gyertyát gyújtott; minden oda volt készítve előre az asztalra; és mint ahogy tegnap este tette, most is csak nézte Cosette-et, átszellemült tekintettel, amelyben a jóság és a meghatottság kifejezése szinte tébolyodottságig fokozódott. A kislány azzal a nyugodt bizalommal, amely a legnagyobb erőnek és a legnagyobb gyöngeségnek a jellemzője, elaludt anélkül, hogy tudta volna, kivel van, és tovább aludt anélkül, hogy tudta volna, hol van.
Jean Valjean lehajolt és megcsókolta ennek a gyermeknek a kezét.
Kilenc hónappal előbb az anyjának a kezét csókolta, aki akkor ugyancsak elaludt.
Szívét ugyanaz a fájdalmas, áhítatos, gyötrő érzés töltötte el.
Odatérdelt Cosette ágya elé.
Fényes nappal volt már, és a gyermek még mindig aludt. A decemberi nap halvány sugara betűzött a padlásszoba ablakán és hosszú, sötét és világos sávokat rajzolt a mennyezetére. Egyszerre csak kövekkel rogyásig megrakott taliga ment át a körút kocsiútján, megrázta a házat, mint valami vihar dübörgése, és alapjaiban megrengette.
– Igen, asszonyság! – kiáltott fel Cosette, amint felriadt álmából. – Itt vagyok! Itt vagyok!
És kiugrott az ágyból, álomban elnehezedett szempillái még félig le voltak hunyva, és a szöglet felé nyújtogatta karjait.
– Ah! Istenem! A seprűm! – mondta.
Tágra nyitotta szemét és meglátta Jean Valjean mosolygó arcát.
– Á! Nini, igaz! – kiáltott fel a gyermek. – Jó reggelt, uram.
A gyermekek azonnal szívesen veszik az örömet és a boldogságot, mert ők maguk természetüknél fogva a megtestesült boldogság és öröm.
Cosette észrevette Catherine-t az ágya végében, felkapta és játszadozás közben száz meg száz kérdéssel ostromolta Jean Valjeant.
– Hol van? Nagy-e ez a Párizs? Messzi van-e Thénardier-né? Visszajön-e? stb., stb. – Egyszerre csak felkiáltott: – Milyen szép itt!
Az odú szörnyű volt, de ő szabadnak érezte magát.
– Söpörjek? – szólalt meg újra.
– Játsszál – mondta Jean Valjean.
Így telt el a nap. Cosette-et nem izgatta, hogy nem ért meg semmit, kimondhatatlanul boldog volt ennek a babának és ennek a bácsinak a társaságában.

III

Két balsors-boldogsággá vegyül

Másnap virradatkor Jean Valjean megint ott volt Cosette ágyánál. Ott várakozott, mozdulatlanul és nézte, amint ébredezik.
Valami új érzés fészkelte be magát a lelkébe.
Jean Valjean sohasem szeretett. Huszonöt év óta egyedül volt a világon. Sohasem volt apa, szerető, férj, barát. A fegyházban gonosz, komor, tiszta, tudatlan és vad volt. Ennek a vén fegyencnek a szíve csupa szűziesség volt. Nővére és nővérének a gyermekei csupán halvány és távoli emléket hagytak benne, amely végül is majdnem teljesen elmosódott. Minden követ megmozgatott, hogy megtalálja őket, és mivel nem tudta megtalálni, elfeledte. Ilyen az emberi természet. Ifjúkorának egyéb gyengéd fellobbanásai, ha ugyan voltak ilyenek, valami mélységbe zuhantak.
Mikor meglátta Cosette-et, mikor megszerezte, elvitte és megszabadította, úgy érezte, hogy megmozdul benne valami. Minden szenvedély és minden érzelem felébredt benne és erre a gyermekre áradt. Odament az ágyához, ahol aludt, és reszketett mellette az örömtől; olyan szorongást érzett, mint egy anya, és nem tudta, mi ez, mert nagyon homályos és nagyon édes dolog ez a nagy és különös megmozdulása a szívnek, mikor szeretni kezd.
Egészen megifjodott, szegény öreg szív!
Csupán, mivel ötvenöt éves volt, Cosette pedig csak nyolc, életének minden visszafojtott szerelme valami kimondhatatlan ragyogásba ömlött.
Ez volt a második hófehér látomás, amellyel találkozott. A püspök földerítette látóhatárára az erény hajnalát; Cosette földerítette a szeretet hajnalát.
Ebben a káprázatban teltek az első napok.
Maga Cosette is, szegény kis teremtés, megváltozott, tudtán kívül. Olyan kicsi volt, mikor az anyja elhagyta, hogy már nem emlékezett rá. Mint minden gyermek, valamint a szőlő fiatal kacsai, amelyek mindenbe belekapaszkodnak, ő is szeretni próbált. Nem sikerült neki. Mindenki eltaszította. Thénardier-ék, a gyermekeik, a többi gyermek. Szerette a kutyát, de az megdöglött. Ezután senkinek, semminek sem kellett. Szomorú vallomás, de már utaltunk rá, nyolcéves korában kihűlt a szíve. Nem az ő hibája volt, nem a képesség hiányzott belőle a szeretetre; hanem sajnos a lehetőség. Így az első naptól fogva minden érzésével és minden gondolatával megszerette ezt a bácsit. Olyasvalamit élt át, amit még sohasem érzett: a virágbaborulás élményét.
A bácsi nem volt már az ő szemében sem öreg, sem szegény. Jean Valjeant szépnek látta, mint ahogy az odút is szépnek tartotta.
Mindez a hajnalnak, a gyermekkornak, az ifjúságnak, az örömnek a hatása. Az új lakóhelynek és az új életnek is van része benne.
Semmi sem olyan bájos, mint a boldogság színes visszfénye a padlásszobában. Valamennyiünknek a múltjában van ilyen sugárzó padlásszoba.
A természet, az ötven évnyi korkülönbség, mély szakadékot vetett Jean Valjean és Cosette közé; ezt a szakadékot a végzet betemette.
A végzet ellenállhatatlan hatalmával hirtelen egyesítette és párosította ezt a két gyökértelen teremtést, akik különböző korúak voltak, de egyek voltak a gyászban. Csakugyan az egyik kiegészítette a másikat. Cosette ösztöne apát keresett, mint ahogy Jean Valjean ösztöne gyermeket keresett. Amint találkoztak, egymásra találtak. Abban a titokzatos pillanatban, mikor a kezeik találkoztak, összeforrtak. Mikor ez a két lélek magára ébredt, észrevették, hogy szükségük van egymásra és szorosan összeölelkeztek
A sír fala választotta el őket a világtól, s ezért a szavak legátfogóbb és leghatározottabb értelemben azt mondhatjuk, hogy Jean Valjean volt az Özvegy, mint ahogy Cosette volt az Árva. Ennek a helyzetnek az eredménye lett az, hogy Jean Valjean valami mennyei módon Cosette apjává lett.
És csakugyan, az a titokzatos benyomás, amelyet Cosette-ben a chelles-i erdő mélyén Jean Valjean keze előidézett, mikor kézen fogta a sötétben, nem volt képzelődés, hanem valóság. Ennek az embernek a belépése a gyermek sorsába az Isten megjelenése volt.
Különben Jean Valjean jól választotta meg a menedékhelyét. Olyan biztonságban volt itt, amelyet tökéletesnek tarthatott.
Abban a benyílós szobában lakott Cosette-el, amelynek ablaka a körútra nyílt. Mivel ez volt a háznak egyetlen ablaka, semmiféle szomszédnak a tekintetétől nem kellett tartani, sem oldalvást, sem szemben.
Az 50-52. számú ház földszintje, afféle düledező fészer, konyhakertészek raktára volt és semmiféle összeköttetésben nem volt az emelettel. Padozat választotta el tőle, amelyen nem volt sem csapóajtó, sem lépcső, és amely mintegy a háznak rekeszizma volt. Az első emeleten, mint mondottuk, több szoba és néhány padlásszoba volt, amelyek közül csak egyetlenegyben lakott egy vénasszony, aki Jean Valjean háztartását vezette. A többi mind lakatlan volt.
Ez az öregasszony, aki a főbérlő díszes nevét viselte, és aki a valóságban a házmesteri teendőket végezte, ez adta bérbe neki ezt a szobát karácsony napján. Tőkepénzesnek mondotta magát előtte, aki tönkrement a spanyol értékpapírokon, és aki most idejön lakni az unokájával. Hat hónapot előre kifizetett és megbízta az öregasszonyt, hogy bútorozza be a szobát és a benyílót úgy, amint láttuk. Ez a derék asszony rakott tüzet és készített elő mindent megérkezésük estéjén.
Múltak a hetek. A két ember ebben a nyomorúságos odúban boldog életet élt.
Cosette virradat óta nevetgélt, csacsogott, dalolt. A gyermekek is dalolnak reggelente, mint a madarak.
Néha megtörtént, hogy Jean Valjean megfogta vörös és fagytól repedezett kis kezét és megcsókolta. A veréshez szokott szegény gyermek nem tudta, hogy mit jelent ez, és szégyenkezve állt odább.
Egy-egy pillanatra elkomolyodott és elnézte kis fekete ruháját. Cosette már nem volt rongyokban, gyászruhát viselt. Kikerült a nyomorúságból és belépett az életbe.
Jean Valjean elkezdte olvasásra tanítgatni. Néha, mikor a gyerekkel olvastatott, elgondolkozott, hogy a fegyházban azzal a szándékkal tanult meg olvasni, hogy gonoszat cselekedjék. Ez a szándék most arra módosult, hogy olvasni tanított egy gyermeket. Ilyenkor a vén gályarab elmosolyodott, az angyalok mélázó mosolyával.
Felsőbb elrendelést érzett ebben, valakinek az akaratát, aki nem ember, és elrévedt. A jó gondolatoknak is megvannak a mélységei, mint a gonoszaknak.
Jean Valjeannak úgyszólván egész életét betöltötte, hogy olvasni tanította Cosette-et és játszani engedte. És azután beszélt neki az anyjáról és megtanította imádkozni.
A kislány így hívta: apám, és nem tudta más nevét.
Órákat töltött azzal, hogy elnézte, amint öltözteti és vetkőzteti babáját és elhallgatta a csacsogását. Innentúl az élet csupa érdekességnek tűnt föl előtte, az embereket jóknak és igazaknak látta, lelke mélyén már nem tett senkinek szemrehányást, semmi okát sem érezte annak, hogy miért ne érjen most már késő aggkort, ha egyszer ez a gyermek szereti. Úgy látta, hogy egész jövendőjét beragyogja Cosette, mint valami elbűvölő fényesség. Még a legjobb emberek sem mentek valami önző gondolattól. Egy-egy pillanatban bizonyos örömmel gondolt arra, hogy a kislány csúnya lesz.
Ez csak egyéni vélemény; de hogy egészen őszinték legyünk, azon a ponton, ahol Jean Valjean volt, mikor szeretni kezdte Cosette-et, nem hisszük, hogy ne lett volna szüksége erre a serkentésre, hogy megmaradjon állhatatosan a jó úton. Új szempontból látta az emberek gonoszságát és a társadalom nyomorúságát, tökéletlen szempontból, amely végzetesen csak egyik oldalát mutatta az igazságnak, mert a nő sorsát Fantine-ban testesítette meg, az állami hatóságot Javert személyében; visszament a fegyházba, ezúttal azért, mert jót cselekedett; új keserűségek itatták át; újra elfogta az undor és a kimerültség; magának a püspöknek az emléke is majdnem elhomályosult egy-egy pillanatban, csak azért, hogy később annál ragyogóbban és diadalmasabban támadjon fel újra; de végre ez a szent emlék is halványodott. Ki tudja, vajon Jean Valjean nem volt-e azon a ponton, hogy elveszíti bátorságát és visszasüllyed? Szeretett és ebből erőt merített. Ó, jaj! Ő is éppoly ingatag volt, mint Cosette. Ő támogatta a kislányt, és az erősítette őt. Az ő jóvoltából megindulhatott a gyermek az életben; a gyermek jóvoltából tovább haladhatott ő az erény útján. Ő volt a támogatója ennek a gyermeknek, és a gyermek volt az ő támasztéka. Ó, kifürkészhetetlen és isteni titokzatossága a végzet egyensúlyainak!

IV

A főbérlő megfigyelései

Jean Valjean volt olyan óvatos, hogy nappal sohasem ment ki. Minden este alkonyatkor sétált egy vagy két órát, néha egyedül, gyakran Cosette-el, kereste a körút legelhagyatottabb fasorait, vagy mikor besötétedett, bement egy-egy templomba. Szívesen járt a Szent Medárdba, amely a legközelebbi templom. Cosette, ha otthon hagyta, az öregasszonnyal maradt, de a gyermeknek az volt az öröme, ha együtt mehetett az öreggel. Ha egy órát vele tölthetett, annak jobban örült, mint a Catherine-nel élvezett legbűbájosabb együttlétnek. Kézen fogva vezette a leányt és kedvesen elbeszélgetett vele.
Kiderült, hogy Cosette nagyon jókedvű teremtés.
Az öregasszony takarított és főzött és eljárt bevásárolni.
Mindig égett a szobában egy kis tűz, takarékosan éltek, de úgy, mint szűkös viszonyok közt levő emberek. Jean Valjean semmit sem változtatott az eredeti bútorzaton; csupán a Cosette fülkéjébe nyíló üveges ajtó helyébe tétetett faajtót.
Még mindig a sárga kabátot, a fekete nadrágot és a viharvert kalapot viselte. Az utcán koldusnak nézték. Nemegyszer megtörtént, hogy jámbor asszonyok utána fordultak és egy sout nyomtak a markába. Jean Valjean elfogadta a sout és alázatosan megköszönte. Ugyancsak gyakran megtörtént, hogy találkozott egy-egy nyomorulttal, aki alamizsnát kért tőle; ilyenkor körülnézett, hogy nem látja-e valaki, lopva közeledett a szerencsétlenhez és a kezébe nyomott egy pénzdarabot, gyakran ezüstpénzt, és gyorsan továbbment. Ez bizonyos kellemetlenségekkel járt. Kezdték a városrészben az adakozó koldus néven emlegetni.
A főbérlő-vénasszony, ez a rosszmájú teremtés, aki feneketlen irigységgel leste embertársait, sokat figyelte Jean Valjeant anélkül, hogy ez észrevette volna. Nagyot hallott és emiatt fecsegő volt. A múltjából két foga maradt, egyik fent, a másik lent, ezeket szüntelenül egymáshoz csattogtatta. Kérdésekkel ostromolta Cosette-et, aki mivel semmit sem tudott, nem tudott neki egyebet mondani, csak annyit, hogy Montfermeilből jött. Egy reggel ez a vén vizsla észrevette, hogy Jean Valjean olyan arccal, amely a nénike szemében különösnek tűnt, bement a ház egyik lakatlan szobájába. Utána lopózkodott, mint egy vén macska, és az ajtóhasadékon át, melyen keresztül jól látta, úgyhogy az őt nem láthatta, megfigyelte. Jean Valjean, bizonyosan fokozott óvatosságból, hátat fordított ennek az ajtónak. A vénasszony látta, hogy a zsebébe nyúl és valami tokot, ollót és cérnát vesz ki belőle, aztán felfejti a kabátja egyik szárnyának a bélését s a nyílásból kihúz valami sárgás papírdarabot, amelyet kinyitott. A vénasszony rémülten ismert rá, hogy ezerfrankos. Ez a második vagy harmadik ezerfrankos volt, amit világéletében látott. Riadtan futott el.
Valamivel később Jean Valjean odalépett hozzá és megkérte, hogy menjen el felváltani ezt az ezerfrankost és megjegyezte, hogy ez félévi járadéka, amit tegnap este vett föl. "Hol? – gondolta magában a vénasszony. – Csak este hatkor ment ki, és ilyenkor az állampénztár egészen bizonyosan nincs már nyitva." A vénasszony elment felváltani a bankjegyet és találgatásokba mélyedt. Ez az ezerfrankos bankjegy, amelyet magyarázgatott és megszaporított, sorozatos riadt nyelvelést idézett elő a Vignes-Saint-Marcel utca nénikéi között.
Valamelyik rákövetkező napon történt, hogy Jean Valjean ujjasában fát vágott a folyosón. A vénasszony bent volt a szobában és takarított. Egyedül volt, mert Cosette egészen belemerült a favágás bámulásába, és ekkor a vénasszony meglátta a kabátot, amely egy szegre volt akasztva és szemügyre vette; a bélése megint be volt varrva. A jóasszony figyelmesen végigtapogatta és mintha a szárnyaiban és az ujjaiban vastag papirosréteget érzett volna. Bizonyosan ezek is ezerfrankos bankjegyek!
Ezenfelül azt is észrevette, hogy zsebeiben mindenféle holmi van, nem csupán tű, olló és cérna, amit már mind látott, hanem egy nagy tárca, egy hatalmas bicska, és gyanús dolog, több különböző színű paróka. Ennek a kabátnak minden zsebe mintha valamiféle szükségraktár lett volna előre nem látott esetekre.
Így érték meg a ház lakói a tél utolsó napját.

V

A földre esett ötfrankos visszhangot ver

Volt a Szent Medárd-templom közelében egy koldus, aki ott görnyedt egy betemetett közkútnak a kávájánál, és akinek Jean Valjean szívesen adott alamizsnát. Nemigen ment el előtte úgy, hogy ne adott volna neki néhány sout. Néha beszélgetett is vele. Ennek a koldusnak irigyei azt rebesgették, hogy a rendőrség embere. Hetvenöt éves vén templomszolga volt ez az ember, aki szakadatlanul imádságokat mormolt.
Egy este, mikor Jean Valjean erre ment, és Cosette nem volt vele, meglátta a koldust rendes helyén, a lámpa alatt, amelyet éppen meggyújtottak. Ez az ember szokása szerint, mintha most is imádkozott volna és egészen meggörnyedt. Jean Valjean odament hozzá és a kezébe nyomta a rendes alamizsnáját. A koldus hirtelen felnézett, mereven Jean Valjeanra szegezte szemét, aztán gyorsan leszegte fejét. Ez a mozdulat olyan volt, mint valami villámlás. Jean Valjean megremegett belé. Úgy tűnt fel neki, hogy a lámpa fényében nem az öreg templomszolga nyugodt és jámbor arcát látta, hanem valami rémítő és jól ismert ábrázatot. Olyan hatást tett rá, mintha az ember a sötétben hirtelen szemtől szemben találná magát egy tigrissel. Rémülten és dermedten tántorodott hátra, nem mert sem lélegzeni, sem beszélni, sem ott maradni, sem menekülni, csak nézte a koldust, aki lehorgasztotta a fejét, amelyen ütött-kopott kalap volt és mintha már nem is tudta volna, hogy ő itt van. Ebben a furcsa pillanatban valami ösztön, talán az önfenntartás titokzatos ösztöne arra bírta Jean Valjeant, hogy egy szót se szóljon. A koldusnak ugyanolyan volt az alakja, ugyanolyanok voltak a rongyai, ugyanolyan az egész külseje, mint máskor. "Ugyan!… – mondta magában Jean Valjean – bolond vagyok! Álmodom! Lehetetlen!" És mélyen felzaklatva tért haza.
Alig merte önmagának is megvallani, hogy ez az arc, amelyet mintha fölismert volna, Javert arca volt.
Éjjel elgondolkodott rajta, és sajnálta, hogy nem intézett kérdést ehhez az emberhez, amivel arra kényszerítette volna, hogy még egyszer fölvesse a fejét.
Másnap alkonyatkor megint odament. A koldus ott volt a helyén.
– Jó napot, bácsikám! – mondta elszántan Jean Valjean és egy sout adott neki. A koldus felnézett és siránkozó hangon felelte:
– Köszönöm, drága, jó uram.
Ez bizony az öreg templomszolga volt.
Jean Valjean úgy érezte, hogy tökéletesen megnyugodott. Elnevette magát. "Hogy az ördögbe néztem Javert-nek? gondolta magában. – Hát talán hályog van már a szememen?" Többet nem gondolt vele.
Néhány nap múlva, esti nyolc óra lehetett, a szobájában volt és hangosan olvastatott Cosette-el, amikor hallotta, hogy a ház kapuja nyílik, majd bezárul. Ez szeget ütött a fejébe. A vénasszony, aki egyedül lakott rajtuk kívül a házban, mihelyt besötétedett, mindjárt lefeküdt, hogy ne kelljen gyertyát égetnie. Jean Valjean intett Cosette-nek, hogy hallgasson el. Hallotta, hogy valaki felfelé jön a lépcsőn. Tulajdonképpen lehetett a vénasszony is, aki talán rosszul érezte magát és a patikába ment. Jean Valjean hallgatózott. A lépés súlyosan dongott és férfilépésnek hangzott; de a vénasszony nagy cipőkben járt, és semmi sem hasonlít úgy a férfilépéshez, mint egy vénasszony járása. Jean Valjean mégis elfújta a gyertyát.
Aludni küldte Cosette-et és halkan odaszólt neki:
– Feküdj le csendben – és miközben homlokon csókolta, a lépések megálltak. Jean Valjean csendben maradt, mozdulatlanul, háttal az ajtónak, ott ült a széken, meg sem moccant, még a lélegzetét is visszafojtotta a sötétben. Jó idő telt el így, aztán, hogy semmit sem hallott, nesztelenül megfordult, és mikor a szoba ajtajára esett a tekintete, világosság szűrődött a szemébe a kulcslyukon át. Ez a világosság úgy ragyogott az ajtó és a fal feketeségében, mint valami komor csillag. Világos, hogy valaki volt ott, gyertyával a kezében és hallgatózott.
Néhány pillanat múlt el így, és a világosság eltűnt. Csakhogy most nem hallott semmiféle lépést, amiből arra következtetett, hogy az, aki az ajtóban hallgatózott, lehúzta a cipőjét.
Jean Valjean ruhástul az ágyra vetette magát és egész éjjel nem tudta lehunyni a szemét.
Virradatkor, mikor a fáradtságtól elszenderedett, arra ébredt, hogy ajtó csikordul, amely a folyosó végén valamelyik padlásszobába nyílt, aztán ugyanazt a férfilépést hallotta, amely tegnap este fölfelé jött a lépcsőn. A léptek közeledtek. Felugrott az ágyról és szemét a kulcslyukhoz szorította, amely elég nagy volt, abban a reményben, hogy meglátja, amint elhalad előtte az a bizonyos valaki, aki éjjel bejött ebbe a házba, és aki az ajtajánál hallgatózott. Csakugyan férfi volt, aki arra ment, ezúttal nem állt meg Jean Valjean szobája előtt. A folyosó még sokkal sötétebb volt, hogysem fölismerhette volna az arcát; de mikor a férfi a lépcsőhöz ért, a külső világosságnak egy sugara kirajzolta körvonalait, és Jean Valjean világosan látta a hátát. Magas termetű férfi volt, hosszú kabátban, a hóna alatt fütykös. Javert félelmetes alakja volt ez.
Jean Valjean megpróbálhatta volna, hogy megnézze a körútra nyíló ablakon át. De ezt az ablakot ki kellett volna nyitni és ő nem merte.
Nyilvánvaló volt, hogy ez a férfi kulccsal jött be, mintha hazament volna. Ki adta neki ezt a kulcsot? Mit jelent ez?
Reggel hét órakor, mikor a vénasszony bejött takarítani, Jean Valjean szúrósan szemügyre vette, de nem kérdezett tőle semmit. A vénasszony olyan volt, mint rendesen.
Söprögetés közben megszólalt:
– Uraságod talán hallotta, hogy valaki bejött az éjjel.
Ebben a korban és ezen a körúton esti nyolc óra a legfeketébb éjszakának számított.
– Csakugyan, igaz is – felelte a legtermészetesebb hangon. – Ugyan ki volt?
– Az új bérlő – felelt a vénasszony –, aki itt lakik a házban.
– És mi a neve?
– Bizony már nem tudom. Dumont vagy Daumont úr. Ilyesféle neve van.
– És ki ez a Dumont úr?
A vénasszony ránézett apró menyétszemével és így felelt:
– Tőkepénzes, mint ön.
Meglehet, hogy nem volt ebben semmi célzás. Jean Valjean azonban ilyesmit érzett ki belőle.
Mikor a vénasszony kiment, tekercsbe göngyölte azt a száz frankot, amit egy szekrényben tartott, és zsebre dugta. Akármilyen óvatosan végezte is ezt a műveletet, hogy senki meg ne hallja a pénz csörgését, egy száz-sous pénzddarab kicsúszott a kezéből és zörögve végiggurult a kőpadlón.
Alkonyatkor lement és figyelmesen kikémlelt minden irányban a körútra. Senkit sem látott. A körút mintha tökéletesen kihalt volna. Igaz, hogy a fák mögött meg lehet bújni.
Visszament.
– Gyere – mondta Cosette-nek.
Kézen fogta, és mind a ketten elmentek.

ÖTÖDIK KÖNYV

ÉJJELI VADÁSZAT – NÉMA FALKA

I

A stratégia útvesztői

Itt most a következő lapok és egyéb lapok kedvéért, amelyek majd később következnek, egy megjegyzést kell tennünk.
Jó néhány éve már,* hogy ennek a könyvnek a szerzője, aki, sajnos, kénytelen magáról beszélni, távol él Párizstól. Párizs, mióta elhagyta, megváltozott. Új város támadt, amely bizonyos tekintetben ismeretlen előtte. Mondania sem kell, hogy szereti Párizst; Párizs a szellemének szülővárosa. A rombolások és az építkezések következtében ifjúságának Párizsa, az a Párizs, amelyet áhítatosan őrzött az emlékezetében, ebben a pillanatban már a hajdani Párizs. Legyen szabad erről a Párizsról úgy beszélnie, mintha még mindig megvolna. Meglehet, hogy ott, ahol a szerző ilyen szavakkal vezeti az olvasót: "Ilyen és ilyen utcában van ez és ez a ház", ma már nincs sem ház, sem utca. Az olvasók meggyőződhetnek róla, ha nem röstellik a fáradságot. A szerző nem ismeri az új Párizst, és írás közben a régi Párizs lebeg szeme előtt, olyan illúzióban, amely drága neki. Édes így elábrándoznia azon, hogy van mögötte valami abból, amit látott, mikor a szülőföldjén volt, és ami nem tűnt el egészen. Ha az ember a szülőföldjén él, úgy képzeli, hogy ezek az utcák közömbösek előtte, hogy ezek az ablakok, ezek a tetők és ezek a kapuk nem jelentenek számára semmit, hogy ezek a falak neki idegenek, hogy ezek a fák akármilyen fák, hogy ezek a házak, amelyekbe nem lép be, nem érdeklik, hogy ez a kövezet, amelyen jár, csupán csak kő. Később, ha az ember már nincs ott, ráébred, hogy ezek az utcák drágák neki, hogy ezek a tetők, ezek az ablakok és ezek a kapuk hiányoznak neki, hogy ezek a falak nélkülözhetetlenek, hogy ezek a fák a szívéhez nőttek, hogy azokba a házakba, amelyekbe nem lép be, naponta belépett, és hogy a lelkéből, a véréből és a szívéből ott hagyott valamit azon a kövezeten. Mindazokon a helyeken, amelyeket már nem lát az ember, amelyeket talán soha többé nem fog látni, és amelyeknek megőrizte az emlékét, fájdalmas bűbáj árad el,* valami látomás bús komorságával bukkannak fel az emlékezetünkben, a szent földet villantják fel előttünk és úgyszólván Franciaország alakját öltik magukra; és szeretjük őket és idézzük őket, úgy, amilyenek voltak, és úgy amilyenek, és megmakacsoljuk magunkat bennük és nem akármi semmit változtatni rajtuk, mert hazánk képét úgy őrizzük, mint édesanyánk arcát.
Legyen szabad tehát jelenben beszélnünk a múltról. Ennek előrebocsátása után kérjük az olvasót, hogy ne feledkezzék meg róla, folytatjuk.
Jean Valjean azonnal letért a kőrútról és elmerült az utcákban; olyan zegzugos vonalakban ment, ahogy csak tudott, néha-néha hirtelen visszatért oda, ahol már járt, hogy megbizonyosodjék, vajon nincsenek-e a nyomában.
Így ravaszkodik az üldözött szarvas. Olyan területen, ahol a lábnyom megmarad, ennek a ravaszkodásnak egyebeken kívül megvan az az előnye, hogy megtéveszti a vadászokat és a kutyákat a mindenféle lábnyom. Vadásznyelven ezt úgy hívják, hogy téves hajtás.
Teliholdas éjszaka volt. Jean Valjean nem haragudott érte. A hold amely még nagyon alacsonyan járt az égen, az utcákat nagy árnyék- és fénymezőkre osztotta.
Jean Valjean a házak és a falak mentén sompolyoghatott a sötét oldalon, és megfigyelhette a világos oldalt. Talán nem gondolta meg eléggé, hogy így nem látja a sötét oldalt. Mégis, abban a rengeteg elhagyott utcában, amelyek a Poliveau utcát környezik, bizonyosra vette, hogy senki sem jön utána.
Cosette csak ment mellette és nem kérdezősködött. Élete előbbi hat évének szenvedései valami közömbösséget oltottak a jellemébe. Különben, és erre a megjegyzésre még nem egy alkalommal vissza fogunk térni, hozzá volt szokva, maga sem tudta, miért, az öregember különcködéseihez és a sors furcsaságaihoz. Meg aztán biztonságban érezte magát, mert vele volt.
Éppúgy, mint Cosette, Jean Valjean sem tudta, hova megy. Istenre bízta magát, mint ahogy a kislány őreá. Úgy érezte, hogy őt is olyasvalaki fogja kézen, aki nagyobb nálánál; úgy hitte, hogy valami láthatatlan lényt érez, aki vezeti. Egyébként nem volt semmi megállapodott gondolata, semmi terve, semmi elhatározása. Még afelől sem volt tökéletesen bizonyos, hogy Javert volt-e az illető, és aztán lehetett Javert is anélkül, hogy tudta volna, hogy ő Jean Valjean. Nem volt-e álruhában? Nem hitték-e holtnak? Mégis néhány nap óta furcsa dolgok történtek. Ez éppen elég volt neki. Elhatározta, hogy többé nem tér vissza a Gorbeau-házba. Mint a vackából felvert vad, keresett egy odút, ahol megbújhat addig, míg olyant talál, amelyben ellakhatik.
Jean Valjean számtalanszor ide-oda kanyargott a Mouffetard városnegyed útvesztőjében, amely ilyenkor már aludt, mintha még mindig ránehezedett volna a középkori fegyelem, a tűzkioltás parancsa; különféle változatokban, ügyes stratégiával párosítgatta a Censier utcát a Copeau utcával, a Battoir-Saint-Victor utcát a Puits-l'Ermite utcával. Van arrafelé elég szállás, de ő nem ment be, mert egyiket sem gondolta megfelelőnek. Ezenfelül bizonyos volt benne, hogyha véletlenül üldözték is, már nyomát vesztették.
Mikor a Saint-Étienne du Mont órája tizenegyet ütött, átment a Pontoise utcán, a 14. szám alatt levő rendőrbiztosi hivatal előtt. Néhány pillanattal később ösztöne – erről már fentebb szóltunk – arra kényszerítette, hogy hátraforduljon. Ebben a pillanatban a rendőrbiztosi hivatal lámpájának a fényénél, amely rájuk világított, világosan látott három embert, akik nyomon követték, amint egymás után elhaladtak a lámpa alatt, az utca sötét oldalán. A három ember egyike a rendőrbiztosi hivatal épületének kapualjába ment be. Határozottan gyanúsnak tűnt föl előtte az, amelyik az élükön haladt.
– Gyere, gyermekem – mondta Cosette-nek és nagy sietve elhagyta a Pontoise utcát.
Kerülőt tett, megkerülte a Patriarches átjárót, amely, mivel későre járt az idő, be volt zárva, átvágott az Épée-de-Bois utcán és az Arbalete utcán és elmerült a Postes utcában.
Ott, ahol ma a Collége Rollin áll, van egy tér, amelybe a Neuve-Sainte-Geneviéve utca torkollik.
(Magától értetődik, hogy a Neuve-Sainte-Geneviéve utca régi utca és még tízévenként egyszer sem megy át postakocsi a Postes utcán. Ebben a Postes utcában a tizenharmadik században fazekasok laktak, és eredeti neve Pots* utca volt.)
A hold élénken megvilágította ezt a teret. Jean Valjean behúzódott egy kapumélyedésbe, mert úgy számított, hogy ha azok az emberek követik is még, bizonyosan már jó messziről meglátja őket, amint áthaladnak ezen a világosságon.
Csakugyan három perc sem telt bele, mikor az emberek felbukkantak. Most már négyen voltak, valamennyi magas termetű, valamennyin hosszú, barna kabát, kerek kalap, és a kezükben hatalmas bot. Nemcsak nagy termetük és hatalmas ökleik voltak nyugtalanítók, hanem komor vonulásuk is a sötétben. Négy, polgárnak öltözött kísértetnek tarthatta volna őket az ember.
A tér közepén megálltak, összedugták a fejüket, mintha tanácskoztak volna. Nem tudták, mihez fogjanak. Az, aki a vezetőjüknek látszott, megfordult és élénken mutogatott jobb felé, abba az irányba, ahol Jean Valjean megbújt; a másik mintha némi makacssággal az ellenkező irányba mutogatott volna. Abban a pillanatban, amikor az előbbi hátrafordult, a hold belevilágított az arcába. Jean Valjean határozottan felismerte Javert-t.

II

Szerencse, hogy az Austerlitz-hídon kocsik járnak

Jean Valjean bizonytalansága megszűnt; szerencsére a rendőrségi emberek habozása még tartott. Kiaknázta ezt az ingadozásukat; azok időt vesztettek ezzel, ő időt nyert vele. Kijött a kapumélyedésből, ahol megbújt, és nekivágott a Postes utcának a Növény- és Állatkert környéke táján. Cosette kezdett kifáradni, tehát felvette és a karján vitte. Egy lélek sem járt az utcán, és a lámpákat sem gyújtották meg, mivel holdvilág volt.
Megkettőzte lépteit.
Néhány hatalmas lépéssel elérte a Goblet-edénygyárat, amelynek homlokzatán a holdfényben világosan olvasható volt a régi felírás:

Az ifjú Goblet gyára ez, ni!
Itt tessék korsót és kancsót szerezni,
Téglát, csempét és virágcserepet,
Csövet akárki csőstül itt vehet.

Elhagyta a Clef utcát, aztán a Szent Viktor utat, végigment a kis utcákon, a Növény- és Állatkert mellett, és kiért a partra. Itt hátrafordult. A part elhagyatott volt. Az utcák elhagyatottak voltak. Háta mögött senki. Fellélegzett.
Elérte az Austerlitz-hidat.
A hídpénz még megvolt ebben az időben.
Odament a hídőr fülkéje elé és egy sout fizetett.
– Két sous – szólt oda a rokkant hídőr. – Önnek gyerek van a karján, aki tud járni. Tessék kettőért fizetni.
Fizetett, bosszantotta, hogy az átkelése megjegyzésre adott alkalmat. Minden menekülés kénytelen-kelletlen valóságos lopózkodás.
Ugyanakkor, mikor ő, hatalmas taliga ment át a hídon, és mint ő, ugyancsak a jobb part felé tartott. Ez kapóra jött neki. Végigmehetett az egész hídon ennek a taligának az árnyékában.
A híd közepe táján Cosette, akinek a lábai elzsibbadtak, lekérezkedett. Letette a földre és kézen fogva vezette.
Amint átértek a hídon, valamivel jobbra fatelepeket vett észre; arrafelé tartott. Hogy odaérjen, rá kellett szánnia magát, hogy meglehetősen nagy nyílt és megvilágított térségen megy át. Nem habozott.
Üldözői nyilván nyomot vesztettek már, és Jean Valjean úgy hitte, hogy elmúlt a veszedelem. Igaz, hogy keresik; de már nincsenek a nyomában.
Két, fallal kerített fatelep között kis utca nyílt a Chemin-Vert-Saint-Antoine utca. Szűk és sötét utca volt ez s éppen neki való. Mielőtt befordult volna, hátranézett.
Onnan, ahol állott, egész hosszában végiglátott az Austerlitz-hídon.
Négy árnyék lépett a hídra.
Ezek az árnyékok a Növény- és Állatkert felől jöttek és a jobb part felé tartottak.
Ez a négy árnyék volt az a bizonyos négy ember.
Jean Valjean megremegett, mint a vadállat, amelynek újra nyomára jutottak.
Még egyben reménykedett; abban, hogy ezek az emberek talán még nem voltak a hídon és nem vették észre, mikor Cosette-tel kézben fogva átment a megvilágított, nagy térségen.
Ebben az esetben, ha eltűnik az előtte nyíló kis utcában, ha sikerül eljutnia a fatelepekig, az ingoványokig, a kertészetekig, a be nem épített telkekig, megmenekülhet.
Úgy érezte, hogy ebben a csöndes kis utcában megbízhatik. Nekivágott.

III

Egy pillantás az 1727-i Párizs térképére

Háromszáz lépéssel odább olyan pontra érkezett, ahol az utca elágazott. Két utcára szakadt, az egyik balra fordult, a másik jobbra.
Jean Valjean előtt mintha egy Y-nak két ága meredt volna. Melyiket válassza?
Nem tétovázott, a jobb oldalit választotta.
Miért?
Azért, mert a bal oldali a külváros, vagyis lakott helyek felé vezet, míg a jobb oldali ág a mező, vagyis elhagyatott helyek felé.
Azonban már nem mentek valami nagyon gyorsan. Cosette tipegése lassította Jean Valjean járását.
Megint fölvette. Cosette lehajtotta fejét az öreg vállára és meg se mukkant.
Időnként megfordult és nézelődött. Vigyázott, hogy mindig az utca sötét oldalán maradjon. Háta mögött egyenesen húzódott az utca. Az első két-három ízben, mikor visszafordult, nem látott semmit, mélységes csend volt, kissé megnyugodva folytatta útját. Egyszerre csak, egy bizonyos pillanatban, mikor visszafordult, úgy rémlett neki, hogy az utcának abban a részében, amelyen éppen keresztülment, távol a homályosságban, olyasvalamit lát, ami mozog.
Most már nem is ment, hanem rohant tovább, abban a reményben, hátha talál valami mellékutcát, hogy ott kibújjon, és még egyszer megtévessze üldözőit.
Falhoz érkezett.
Azonban ez a fal nem zárta el az útját; ez a fal keresztutcácskát szegélyezett; ebbe torkollott az az utca, amelyen Jean Valjean haladt.
Itt megint döntenie kellett; jobbra vagy balra vágjon-e?
Jobbra nézett. Az utcácska egy darabon húzódott valamiféle épületek között, amelyen fészerek vagy magtárak voltak, aztán bezárult. Világosan lehetett látni a zsákutca végét: a nagy, fehér falat.
Balra nézett. A kis utca ezen az oldalon nyitott volt és körülbelül kétszáz lépésnyi távolságban betorkollott egy utcába, amelynek a mellékutcája volt. Errefelé lehetségesnek látszott a menekülés.
Abban a pillanatban, mikor Jean Valjean megállapodott abban, hogy balra fordul, hogy megpróbáljon bejutni abba az utcába, amely a kis utca végén ködlött fel előtte, a kis utcának és ennek az utcának a sarkán, amelyik felé indult, egy mozdulatlan, fekete szobrot vett észre.
Valaki állt ott, egy ember, akit nyilván őrszemnek állítottak oda, és aki elállta az utcát és várt.
Jean Valjean visszahőkölt.
Párizsnak az a pontja, ahol Jean Valjean volt, és amely a Saint-Antoine kerület és a Rápée között fekszik, egyike azoknak, amelyeket az újabb építkezések fenekestül felforgattak, egyesek szerint elcsúfítottak, mások szerint megszépítettek. Eltűntek a kertészetek, a fatelepek és az ódon épületek. Vadonatúj, nagy utcák vannak ma itt, arénák, cirkuszok, hippodromok, vasúti pályaudvarok és egy fogház: a Mazas; a haladás van itt, amint látjuk, a fékezőjével együtt.
Fél századdal ezelőtt, azon a népies nyelven, amely őrzi a hagyományokat és amely az Institut-t les Quatre-Nations-nak* és a Vígoperát Feydeau-nak* nevezi, ezt a környéket, ahová Jean Valjean eljutott, Kis Picpus-nek nevezték. A Szent Jakab-kapu, a Párizsi kapu, a Sergents-sorompó, a Porcherons, a Galiote, a Célestins, a Capucins, a Mail, a Bourbe, az Arbre-de-Cracovie,* a Petite-Pologne,* a Kis Picpus: ezek a hajdani Párizsnak azok a nevei, amelyek ott úsznak az újnak a felszínén. A népnek az emlékezete ott lebeg a múlt törmelékei felett.
A Kis Picpus-nek, amely különben alig is létezett és sohasem volt egyéb, mint csupán vázlata egy városrésznek, majdnem olyan szerzetesi arculata volt, mint valami spanyol városnak. Az utak alig voltak kövezve, az utcák alig voltak kiépítve. Két vagy három utca kivételével, amelyekről mindjárt szó lesz, itt minden csupa fal és magányosság volt. Sehol egyetlen bolt, sehol egyetlen kocsi; nagy ritkán itt vagy ott egy-egy égő gyertya az ablakokban; tíz óra után minden világosság kialszik. Kertek, zárdák, fatelepek, mocsarak; elszórtan alacsony házak és hatalmas falak, amelyek éppoly magasak, mint a házak.
Ilyen volt ez a városrész a múlt században. A forradalom már erősen megtépázta. A köztársasági községtanács rombolta, törte, lyuggatta. Ide telepítette a szemétlerakodó helyeket. Harminc évvel ezelőtt ez a városnegyed eltűnt az új építkezések pusztításai következtében. Ma már teljesen elenyészett. A Kis Picpus, amelynek nyomát egyetlen mai térkép sem őrzi, elég világosan jelezve van az 1727-i tervrajzon, amely Párizsban Denis Thierrynél, a Szent Jakab utcában, szemben a Plátre utcával, Lyonban pedig Jean Girinnél – "A Bölcsességhez" – a Merciére utcában jelent meg. A Kis Picpus olyasvalami volt, amit utcákból rajzolt Y-nak nevezhetnénk, s amelyet a Chemin-Vert-Saint-Antoine utca alkotott azzal, hogy két ágra szakadt, és bal oldali ága a Kis Picpus utca, jobb oldali ága pedig a Polonceau utca nevet vette föl. Az Y két ága a végén mintegy keresztvonalban egyesült. Ennek az összekötő vonalnak Droit-Mur utca volt a neve. Ebbe torkollott a Polonceau utca; a Kis Picpus utca továbbhúzódott és a Lenoir vásártér felé haladt. Annak, aki a Szajna felől jövet a Polonceau utca végére érkezett, bal oldala felé volt a Droit-Mur utca, amely derékszögben hirtelen megtört, előtte ennek az utcának a fala, és jobbra a Droit-Mur kijárás nélküli csonka meghosszabbodása, amelynek Genrot zsákutca volt a neve.
Ebben volt Jean Valjean.
Amint említettük, mikor észrevette a Droit-Mur utca és a Kis Picpus utca sarkán őrt álló fekete alakot, visszahőkölt. Semmi kétség. Őt kémleli ez a kísértet.
Mitévő legyen?
Már nem volt idő visszamenni. Az, amit bizonyos távolságban, a háta mögött egy pillanattal előbb mozgolódni látott, kétségtelenül Javert és a szakasza volt. Javert valószínűleg már ott volt annak az utcának az elején, amelynek a végén Jean Valjean állt. Javert, minden látszat szerint, ismerte ezt a kis útvesztőt és megtett minden intézkedést, odaküldte egyik emberét, hogy őrizze az utca kijáratát. Ezek a feltevések, mind szinte kézzelfogható valóság, hirtelen úgy felkavarodtak Jean Valjean sajgó agyvelejében, mint egy marék homok, amelyet hirtelen szélroham kap el. Megvizsgálta a Genrot zsákutcát; fal zárja. Megvizsgálta a Kis Picpus utcát; őrszem áll a sarkán. Látta, amint ez a sötét alak feketén kirajzolódik a holdfényben fürdő, fehér kövezeten. Ha előre megy, beleütközik ebbe az emberbe. Ha visszafelé megy, egyenesen Javert karjaiba veti magát. Jean Valjean úgy érezte, hogy megfogták egy hálóban, amely lassan összezárul. Kétségbeesetten nézett föl az égre.

IV

Menekülési kísérletek

Hogy megértsük a következendőket, pontosan el kell képzelnünk a Droit-Mur utcácskát és különösen a sarkát, amelyet balra hagy az ember, ha kijön a Polonceau utcából, hogy ebbe az utcába beforduljon. A Droit-Mur utcát majdnem véges-végig jobb felé egészen a Kis Picpus utcáig szegényes házikók szegélyezték; bal felől egyetlenegy komor vonalú építmény, amely több házrészből állott, s ezek úgy sorakoztak, hogy fokozatosan egy-két emelettel magasabb volt az egyik a másiknál, ahogy a Kis Picpus utcához közeledtek; úgyhogy ez az épülettömb, amely a Kis Picpus utca felől nagyon magas volt, a Polonceau utca felől meglehetősen alacsony volt. Ott a sarkon, amelyről beszéltünk, annyira ereszkedett, hogy már csupán falkerítés volt. Ez a fal nem nyúlt ki egyenesen a szögletig; jóval beljebb erősen letompított sarokban végződött, amelyet a két szöglete eltakart két olyan esetleges megfigyelő elől, akik közül az egyik a Polonceau utcán, a másik a Droit-Mur utcán állott volna.
A letompított sarok két szögletétől kezdve a fal a Polonceau utcában egészen a 49. számú házig, a Droit-Mur utcában pedig – ez az ága sokkal rövidebb – egészen addig a sötét épülettömbig nyúlt, amelyről már beszéltünk, és amelynek a keskeny oldalát metszette, amellyel így még egy beugró szögletet alkotott. Ennek a keskeny oldalnak komor volt a külseje; csak egyetlen ablak látszott rajta, vagy helyesebben szólván két, ónlappal borított és mindig zárt ablaktábla.
Az a helyrajz, amelyet itt adunk, hajszálnyira pontos, és bizonyosan nagyon világos emléket fog ébreszteni e városrész egykori lakóinak lelkében.
A letompított sarkot egészen elfoglalta valami, ami óriási és siralmas állapotban levő kapuhoz hasonlított. Hatalmas, függőleges deszkákból összerótt idomtalan tákolmány volt ez, amelynek a deszkái fent szélesebbek voltak, mint lent, és amelyeket keresztben hosszú vaspántok fogtak össze. Mellette rendes méretű kapu volt, amelyet nyilván az utóbbi ötven évben vágtak.
A letompított sarok mögül hársfa koronája nyúlt ki, és a Polonceau utca oldalán a fal borostyánnal volt befuttatva.
Abban a fenyegető veszedelemben, amelyben Jean Valjean volt, ez a sötét épülettömb úgy hatott rá, mintha lakatlan és elhagyatott volna és csábította. Villámgyorsan végigfutott rajta a tekintetével. Azt gondolta magában, hogy ha sikerülne bejutnia, talán megmenekülne. Ötlete és reménysége támadt.
Az építmény középrészének a Droit-Mur utcára néző homlokzatán mindegyik emeletnek az ablakán öreg ólom esőfogók voltak. A csövek különféle elágazásai, amelyek egy központi csőből torkollottak bele ezekbe az esőfogókba, úgy rajzolódtak le a homlokzatán, mint valami faágai. Ezek a csőelágazások, megszámlálhatatlan könyökükkel olyanok voltak, mint azok az öreg, kopasz szőlővesszők, amelyek régi majorok homlokzatán kúsznak fel.
Ez a furcsa bádog- és vaságakból való lugas volt az első tárgy, ami Jean Valjean szemébe ötlött. Cosette-et háttal egy sarokkő mellé ültette, figyelmeztette, hogy maradjon csendben, és odaszaladt arra a pontra, ahol a csővezeték a földre ér. Talán fel lehetne mászni rajta és bejutni a házba. Csakhogy a cső rozzant állapotban volt, és nem használták, és alig tartott a forrasztása. Különben ennek a néma háznak minden ablakát sűrű vasrács hálózta, még a tető nyílásait is. És aztán a hold nappali fénybe vonta a homlokzatot, és az az ember, aki ott az utca végén figyel, meglátta volna Jean Valjeant, amint felmászik. Végül mit csináljon Cosette-tel? Hogyan vigye föl egy háromemeletes ház tetejére?
Lemondott arról, hogy felmásszon a csővezetéken és végiglopózkodott a fal mentén, hogy visszamenjen a Polonceau utcába.
Mikor a letompított sarokhoz ért, ahol Cosette-et hagyta, észrevette, hogy itt senki sem láthatja. Amint mondtuk, nem láthatta senki se, egyik oldal felől sem. Különben is árnyékban volt. Elvégre volt itt két kapu. Talán ki lehetne feszíteni őket. Az a fal, amely felett a hársfát és a borostyánt látta, nyilván valami kertet övezett, ahol úgy-ahogy megbújhatna, ámbár a fák még lombtalanok voltak, és eltölthetné az éjszaka hátralevő részét.
Az idő múlt. Gyorsan kellett cselekednie.
Megtapogatta a kaput és azonnal rájött, hogy kívül és belül be van szögezve.
Több reménységgel közeledett a másik, nagy kapuhoz. Ez szörnyen rozoga volt, sőt óriási méretei is a tartósság rovására mentek, a deszkák elkorhadtak, a vaspántokat, amelyekből csak három volt, megette a rozsda. Úgy gondolta, hogy be lehet törni ezt a szúette kaput.
Miközben nézegette, észrevette, hogy ez a kapu nem is kapu. Nem voltak sarokvasai, sem eresztékei, sem zára, sem hasítéka középütt.
Vaspántok keresztezték egyik oldalától a másikig, egyvégtében. A deszkák résein át látta a nagyjából összevakolt homokköveket és termésköveket, amiket a járókelők még tíz évvel ezelőtt is láthattak. Kénytelen volt döbbenten megvallani magának, hogy ez az álkapu csupán a faburkolata volt egy építménynek, amelyhez oda volt erősítve. Gyerekjáték lett volna kitépni egy-egy deszkát, de akkor ott volna előtte a fal.

V

Ami lehetetlen lett volna, ha van gázvilágítás

Ebben a pillanatban bizonyos távolságból tompa és ütemes dobogás szűrődött a fülébe. Jean Valjean megkockáztatta: kissé kitekintett az utcasarkon. Szakaszba sorakozott hét vagy nyolc katona kanyarodott be a Polonceau utcába. Látta csillogó szuronyaikat. Feléje tartottak.
Ezek a katonák, akiknek élén kivette Javert magas alakját, lassan és óvatosan haladtak előre. Többször is megálltak. Látni való volt, hogy a falak minden zugát s a kapuk és kapualjak minden mélyedését kikutatják.
A találgatás itt már nem tévedhetett: ez őrjárat volt, amellyel Javert találkozott és amelyet igénybe vett.
Javert két segédje a soraikban lépdelt.
Amilyen lassan mentek és amennyit közben megálltak, legalábbis negyedórára volt szükség, hogy elérjenek arra a helyre, ahol Jean Valjean állt. Iszonyatos pillanat volt ez. Néhány perc választotta el Jean Valjeant attól a borzalmas szakadéktól, amely immár harmadszor tárult fel előtte. És a fegyház most már nem csupán fegyház volt, most már annyit jelentett, hogy Cosette-et mindörökre elveszti; vagyis olyan életet jelent, amely egyenlő lett volna a halállal.
Már csak egy dolog volt lehetséges.
Jean Valjeannak megvolt az a különös tulajdonsága, hogy el lehetett mondani róla: két tarisznyát hordoz magával, az egyikben egy szentnek a gondolatai, a másikban egy fegyenc félelmetes tehetségei voltak. Az egyikbe vagy a másikba nyúlt, ahogy a helyzet kívánta.
Egyéb ügyességei közt, a touloni fegyházból történt számos szökési kísérlete révén, mestere volt, mint emlékezhetünk rá, annak a hihetetlen művészetnek, hogy létra nélkül, kampók nélkül, csupán izmai erejével, tarkójának, vállainak, lágyékának és térdeinek megfeszítésével, alig-alig támaszkodva a gyér kődudorokra, két fal összeszögellésében, ha kellett, akár hat emelet magasságba is fel tudott mászni. Ez a művészet tette megdöbbentően híressé a párizsi Conciergerie* udvarának szegletét, amelyen húsz évvel ezelőtt az elítélt Battemolle megszökött.
Jean Valjean végigmérte szemével a falat, amely mögött a hársfát látta. Körülbelül tizennyolc láb magas volt. Az a derékszög, amelyet ez a fal a nagy épület keskeny oldalával alkotott, alsó részében el volt tömve valami háromszög alakú faltömbbel, valószínűleg azzal a rendeltetéssel, hogy távol tartsa ettől a nagyon kényelmes zugtól azokat a meg-megálló alakokat, akik ilyen helyeken szoktak rondítani. A falszögletnek ez az elővigyázatos kitöltése nagyon elterjedt szokás Párizsban.
Ez a tömb körülbelül öt láb magas volt. A tömb tetejétől nem kellett tizennégy lábnál nagyobb magasságot megmászni, hogy felkerüljön a falra.
A falat zsindelytelen lapos kő fedte.
Cosette volt az akadály. Cosette nem tudott megmászni egy falat. Itt hagyja? Jean Valjeannak ilyesmi eszébe sem jutott. Magával vinni lehetetlen volt. Egy férfinak minden erejére szüksége van, hogy sikerrel végrehajtson ilyen különös kapaszkodást. A legcsekélyebb teher is eltolná a súlypontját, és lezuhanna.
Kötél kellett volna. Jean Valjeannak nem volt. Hol vegyen kötelet éjfélkor a Polonceau utcában? Bizonyos, hogy ha Jean Valjean ebben a pillanatban király lett volna, odaadta volna a királyságát egy kötélért.*
Minden veszedelmes helyzetnek vannak megvillanásai, amelyek néha elvakítanak, néha megvilágosítanak.
Jean Valjean kétségbeesett tekintete rávetődött a Genrot zsákutca lámpaoszlopára.
Ebben az időben még nem volt gázvilágítás Párizs utcáin. Mikor besötétedett, bizonyos távolságban elhelyezett lámpákat gyújtottak meg, amelyeket kötél segítségével eresztettek le és húztak fel; ez a kötél az utca egyik szélétől a másikig húzódott, és beleillett a lámpaoszlop mélyedésébe. Az a csiga, amely ezt a kötelet legombolyította, a lámpa alatt kis vasszekrényben volt bezárva, amelynek a kulcsa a lámpagyújtogatónál volt, magát a kötelet bizonyos magasságig fémtok védte.
Jean Valjean a halálos küzdelem erejével egyetlen szökéssel átvágott az utcán, beszaladt a zsákutcába, bicskája hegyével felpattantotta a kis szekrény reteszét és egy pillanat múlva visszatért Cosette-hez. Már volt kötele. Ezek a sötét, ötletes ezermesterek gyorsan cselekszenek, ha a végzettel viaskodnak.
Említettük már, hogy ezen az éjszakán nem gyújtották meg a lámpákat. Tehát a Genrot zsákutca lámpája természetesen éppúgy nem égett, mint a többi, és ha valaki elment mellette, észre sem vette, hogy már nincs a helyén.
Közben az előrehaladott idő, a hely, a sötétség, Jean Valjean mesterkedése, furcsa mozdulatai, jövése-menése: mindez kezdte nyugtalanítani Cosette-et. Minden más gyerek már rég visítozott volna. Ő beérte annyival, hogy megrántotta Jean Valjean kabátjának a szárnyát. A közeledő őrjárat lépései egyre tisztábban és tisztábban hallatszottak.
– Apám – mondta nagyon halkan –, félek. Mi jön ott?
– Csitt! – felelte a szerencsétlen ember. – Thénardier-né.
Cosette megreszketett. A férfi folytatta:
– Ne beszélj. Hadd intézzem el én. Ha kiabálsz, ha sírsz, Thénardier-né rád talál. Azért jön, hogy visszavigyen.
Ekkor – nem sietett, semmit hebehurgyán nem kellett újra kezdenie – határozott és kimért pontossággal, ami annál figyelemreméltóbb volt ebben a pillanatban, mert az őrjárat és Javert egy szempillantás alatt meglephette, levette a nyakravalóját, Cosette teste köré kötötte a hóna alatt, miközben vigyázott, hogy ne vágja a gyermeket, rákötötte ezt a nyakravalót a kötél egyik végére, olyan csomóval, amelyet a matrózok naszád-kötésnek neveznek. A kötél másik végét a fogai közé harapta, lehúzta cipőjét, harisnyáját és átdobta a falon, felmászott a tömbre és kezdett kapaszkodni a kerítés meg a házfal szögletében, oly szilárdan és biztosan, mintha lépcső lett volna a lábai és a könyökei alatt. Fél perc sem tellett bele, és már ott térdelt a falon.
Cosette döbbenten figyelte, meg se mukkant. Jean Valjean figyelmeztetése és Thénardier-né neve megdermesztette.
Egyszerre csak hallotta Jean Valjean hangját, amint nagyon halkan leszól hozzá:
– Támaszkodj a falnak.
A kislány engedelmeskedett.
– Egy szót se szólj és ne félj – mondta még Jean Valjean.
A kislány érezte, hogy fölfelé emelkedik.
Mielőtt még észbekapott volna, fent volt a fal tetején.
Jean Valjean megfogta, a hátára vetette, két kis kezét a bal kezébe fogta, hasra feküdt és végigkúszott a fal tetején, egészen a tompa sarokig. Amint sejtette, volt ott egy épület, amelynek teteje a faborítás csúcsától majdnem egészen a földig ereszkedett, mint valami enyhe lejtő, szorosan a hársfa mellett.
Ez szerencsés körülmény volt, mert a fal ezen a tájon sokkal magasabb volt, mint az utca felőli oldalán. Jean Valjean mélyen maga alatt látta a talajt.
Éppen a tető lejtőjére érkezett és még el sem engedte a fal gerincét, mikor hangos lárma jelezte az őrjárat megérkezését. Felzúgott Javert mennydörgő hangja:
– Kutassátok át a zsákutcát! A Droit-Mur utca sarkán őr áll, a Kis Picpus utca sarkán ugyancsak. Jótállók érte, hogy itt van a zsákutcában!
A katonák berohantak a Genrot zsákutcába.
Jean Valjean végigcsúszott a tetőn, közben fogta Cosette-et, elérte a hársfát és leugrott a földre. Cosette úgy megrémült vagy olyan bátor volt, hogy meg se mukkant. Kissé felhorzsolta a kezeit.

VI

Egy rejtély kezdete

Jean Valjean óriási és furcsa kertben volt; olyan szomorú kertben, amely mintha csak arra volna jó, hogy télen és éjszaka nézzék. Ennek a kertnek hosszúkás volt az alakja, a végében hatalmas nyárfasor húzódott, a sarkaiban elég magas fák, és a közepében árnyéktalan terület, amelyen nagyon nagy, magányos fa látszott, aztán néhány görcsös és torzonborz gyümölcsfa, nagy bokrok, zöldséges ágyak, dinnyés ágy, amelynek a burái megcsillantak a holdfényben, és egy régi szemétgödör. Imitt-amott kőpadok voltak, feketéknek látszottak a mohától. A sétautakat apró, sötét cserjék szegélyezték nyílegyenes vonalban. A felét fölverte a fű, és a többit valami zöld penész lepte be.
Jean Valjean mellett ott volt az az épület, amelynek a tetején lecsúszott, egy csomó rőzse és a rőzse mögött, egészen a fal mellett kőszobor, amelynek megcsonkított arca már csak idomtalan álarc volt, halványan rémlett felé a sötétségben.
Ez az épület afféle rom volt; düledező szobákat lehetett felismerni benne; az egyik teli volt zsúfolva, és úgy látszik, fészernek szolgált.
A Droit-Mur utcán álló nagy épület, amely kirúgott a Kis Picpus utcára, egymásra derékszögben álló két homlokzatot mutatott a kert felé. Ezek a belső homlokzatok még gyászosabbak voltak, mint a külsők. Minden ablakon vasrács. Nem szűrődött ki semmiféle világosság. A felső emeleteken szennyvízgyűjtők voltak, mint a börtönökben. Az egyik homlokzat a másikra vetette az árnyékát, amely a kerten úgy terült el, mint óriási, fekete takaró.
Más házat nem lehetett látni. A kert mélye beleveszett a ködbe és az éjszakába. Mégis homályosan falak látszottak – amelyek keresztül-kasul szelték egymást, mintha rajtuk túl más kertek is volnának – és a Polonceau utca alacsony háztetői.
Vadabb és elhagyatottabb valamit képzelni sem lehetett ennél a kertnél. Nem volt benne senki, ez még csak érthető volt ebben a késői órában; de úgy látszott, ez a hely nem arra való, hogy valaki járkáljon benne akár fényes nappal is.
Jean Valjean első gondja volt, hogy megkereste és felhúzta a cipőjét, aztán Cosette-tel együtt bement a fészerbe. Aki menekül, úgy érzi, hogy még mindig jobban el kell bújnia. A gyermek, akinek egyre Thénardier-né járt az eszében, osztozott abban az ösztönében, hogy minél jobban elrejtőzzék.
Cosette reszketett és a férfihoz simult. Behallatszott az őrjárat zajos csörtetése, amely átkutatta a zsákutcát és az utcát, a puskatusok csattogása a földön, Javert parancsai a kiállított őrszemekhez és érthetetlen szavakkal kevert átkozódásai.
Negyedóra múlva úgy hallatszott, hogy ez a dühös morgás távolodni kezd. Jean Valjean visszafojtotta a lélegzetét.
Szelíden Cosette szájára tette a kezét.
Különben a magányosság, amelybe belekerült, oly furcsán nyugodt volt, hogy ennek az irtózatos lármának, akármilyen tomboló és közeli volt, ide még az árnyéka sem jutott be. Úgy látszott, hogy ezek a falak afféle süket kövekből vannak építve, amilyenekről a szentírás beszél.
Egyszerre csak ennek a mélységes nyugalomnak a kellős közepében új zaj támadt; mennyei, isteni, kimondhatatlan zaj, amely éppoly elragadó volt, amily rettenetes a másik. Himnusz hangzott ki a sötétből, az imádság és harmónia káprázata az éjszaka sötét és riasztó csendjében; női hangok, amelyekben azonban egybevegyült a szüzek tiszta zengése és a gyermekek együgyű zengése, nem földi hangok, hasonlatosak azokhoz, amelyeket az újszülöttek még hallanak, és a haldoklók már hallanak. Ez az ének a kert fölé tornyosuló sötét épületből szűrődött ki. Abban a pillanatban, amikor a démonok zúgása eltávolodott, mintha angyalok kara közeledett volna a sötétben.
Cosette és Jean Valjean térdre hullott.
Nem tudták, mi volt ez, nem tudták, hol vannak, de mind a ketten, a férfi és a gyermek, a vezeklő és az ártatlan, érezték, hogy le kell térdelniök.
Az volt a különös, hogy még ezek a hangok sem derítették föl az épület komorságát. Olyan volt ez, mint valami természetfölötti ének valamely lakatlan házban.
Míg ezek a hangok zengtek, Jean Valjean semmire sem gondolt. Nem látta már az éjszakát, a kék eget látta. Úgy érezte, hogy kitárulnak benne azok a szárnyak, amelyek belül mindnyájunkban megvannak.
Az ének elhalt. Talán soká tartott. Jean Valjean nem tudta volna megmondani. Az átszellemülés órái gyakran nem hosszabbak egy-egy percnél.
Minden újra visszasüllyedt a csendbe. Az utcán immár semmi nesz, a kertben immár semmi nesz. Minden eltűnt, az is, ami fenyegette, az is, ami megnyugtatta. A fal gerincén a szél száraz fűszálakat borzolt, amelyek halkan és gyászosan megzizzentek.

VII

A rejtély folytatódik

Feltámadt az éjszakai hideg szél, amely jelezte, hogy hajnali egy és két óra közt járhat az idő. Szegény Cosette egy szót sem szólt. Mikor maga mellé ültette a földre, és a kislány a vállára hajtotta a fejét, Jean Valjean azt gondolta, hogy elaludt. Lehajolt és megnézte.
Cosette szeme tágra nyílt, és mélázó volt az arca, ami Jean Valjeant meghökkentette.
A kislány még mindig reszketett.
– Álmos vagy? – kérdezte Jean Valjean.
– Nagyon fázom – felelte a kislány.
Egy pillanat múlva megint megszólalt:
– Még mindig itt van?
– Kicsoda? – kérdezte Jean Valjean.
– Thénardier-né.
Jean Valjean már megfeledkezett róla, milyen eszközzel sikerült elérnie azt, hogy Cosette valahogy meg ne mukkanjon.
– Ó! – mondta – már elment. Ne félj többet semmitől.
A gyermek felsóhajtott, mintha nagy kő esett volna le a szívéről.
A föld nedves volt, a fészer minden oldalról nyitott, a szél percről percre csípősebbre vált. Az öreg levetette a kabátját és beburkolta vele Cosette-et.
– Melegebb így? – kérdezte.
– Ó, igen, apám!
– Hát akkor várj rám egy kicsit. Mindjárt visszajövök.
Kisietett a romépületből, végigment a nagy épület mentén s valami jobb menedékhelyet keresett. Több ajtót is talált, de mind be volt zárva. A földszint minden ablaka rácsos volt.
Mikor az épület belső sarka mellett elhaladt, észrevette, hogy boltozatos ablakokhoz jutott, és valami világosságot fedezett fel mögöttük. Lábujjhegyre ágaskodott és benézett az egyik ilyen ablakon. Meglehetősen tágas, széles kőlapokkal padlózott, boltívekkel és oszlopokkal tagozott terem ablakai voltak, amelyben csak kevéske világosságot és hatalmas árnyakat lehetett fölfedezni. A világosság egy mécsestől származott, amely az egyik sarokban égett. A terem elhagyatott volt, és semmi sem moccant benne. Mégis, amint élesebben belenézett, úgy rémlett neki, hogy a földön, a kövezeten olyasvalamit lát, ami mintha halotti lepellel lett volna letakarva, és emberi alakhoz hasonlított. Ez a valami hason feküdt, arccal a kövön, karjait keresztbe tárta, a halál mozdulatlanságában. Az ember azt hitte volna, hogy kígyó tekergőzik a kövezeten, mert ennek a komor alaknak kötél volt a nyakán.
Az egész terem a homályosan megvilágított helyiségeknek abban a ködében fürdött, amely még fokozza a borzalmat.
Jean Valjean később gyakran emlegette; hogy ámbár sok gyászos látnivalót megélt életében, vérfagyasztóbbat és rettenetesebbet nem látott soha ennél a rejtélyes alaknál, amely, ki tudja, miféle ismeretlen titkos szertartást végzett ezen a sötét helyen, amint így felrémlett az éjszakában. Iszonyú volt feltételezni, hogy talán halott, és még iszonyúbb arra gondolni, hogy talán él.
Volt annyi bátorsága, hogy odatapasztotta homlokát az ablaküveghez, és leste, vajon megmozdul-e ez a valami. Hiába álldogált ott egy ideig, amely nagyon hosszúnak tűnt fel, az elnyúlt alak meg sem moccant. Egyszerre csak kimondhatatlan rémület fogta el és menekült. Úgy futott a fészer felé, hogy még hátranézni sem mert. Úgy érezte, hogyha hátranéz, meglátja ezt az alakot, amint nagy léptekkel mögötte lépdel, és a karjaival hadonászik.
Lihegve ért a romokhoz. Térdei megcsuklottak. Testén folyt az izzadság.
Hol volt? Ki gondolt volna valaha is ilyesmire, mint ez a sírbolt Párizs közepében? Mi volt ez a különös ház? Éjszakai titkokkal telt épület, amely angyalok hangján hívja a lelkeket a sötétben, és mikor idejönnek, eléjük tárja hirtelen ezt a rémületes látványt; azt ígéri, hogy megnyitja a menny sugárzó kapuját, pedig a sír rettenetes ajtaját nyitja meg! Pedig ez csakugyan épület, valóságos ház, amelynek száma van az utcán! Ez nem volt álom! Meg kellett fognia a köveket, hogy elhiggye.
A hideg, a szorongás, a nyugtalanság, az este izgalmai miatt valóságos láz verte ki, és mindezek a gondolatok vadul kavarogtak az agyában.
Odalépett Cosette-hez. A kislány aludt.

VIII

A rejtély dagad

A gyermek egy kőre hajtotta a fejét és elaludt.
A férfi odaült mellé és nézegetni kezdte. Lassan-lassan, minél tovább nézte, megnyugodott és visszanyerte józan eszét.
Világosan megértette azt az igazságot, amely immár alapja az életének, hogy mindaddig, míg a kislány itt lesz, míg itt érzi maga mellett, nem lesz szüksége semmire, csak a kislány kedvéért, nem kell félnie semmitől, csak a kislányért. Még azt sem érezte, hogy nagyon fázik, mióta levetette a kabátját, hogy a kislányt betakarja vele. Mindazonáltal révedezésein át, amelybe elmerült, bizonyos ideje már valami furcsa zajt hallott. Olyasmi volt, mint egy csengő, amit ráznak. Ez a zaj a kertből hallatszott. Gyengén hallatszott ugyan, de tisztán. Olyan volt, mint az a tompa zene, amit éjszaka a marhák kolompja ver a legelőkön.
Jean Valjean megfordult erre a zajra.
Nézelődött és észrevette, hogy valaki van a kertben.
Valami élőlény, amely emberhez hasonlított, járt-kelt a dinnyeágy burái között, lehajolt, fölegyenesedett, megállt, szabályszerű mozdulatokkal, mintha húzna vagy teregetne valamit a földön. Ez az alak mintha sántított volna.
Jean Valjeanon a sorsüldözte emberek szüntelen reszketése remegett végig. Az ő szemükben minden ellenséges és minden gyanús.
Nem bíznak a napban, mert módot ad rá, hogy meglássák őket, és nem bíznak az éjszakában, mert módot ad rá, hogy meglepjék őket. Az előbb azért borzongott meg, mert a kert elhagyatott volt, most már azért borzongott végig, mert volt benne valaki.
A kísértetes rémületből valóságos rémületbe esett. Azt gondolta magában, hogy Javert és a fogdmegek még talán nem mentek el, hogy egészen bizonyosan hagytak megfigyelőket az utcában, hogy ha ez az ember észreveszi őt a kertben, tolvajt kiabál majd és kiszolgáltatja. Szelíden karjába vette az alvó Cosette-et és hátravitte egy rakás kiselejtezett ócska bútor közé, a fészer legfélreesőbb sarkába. Cosette meg se moccant.
Innen figyelte a dinnyeágyban motoszkáló ember járását-kelését. Furcsa volt, hogy valahányszor ez az ember megmozdult, azonnal felhangzott a csengettyűszó. Ha közeledett, a csilingelés is erősebb lett; ha távolodott, a csilingelés is halkult; ha hirtelen mozdulatot tett, ezt a mozdulatot éles csengetés kísérte; ha megállt, a csengetés megszűnt. Nyilvánvalónak látszott, hogy a csengettyű rá van kötözve erre az emberre; de hát akkor mit jelenthet ez? Ki ez az ember, akire csengőt akasztottak, mint valami kosra vagy ökörre?
Miközben ezekkel a kérdésekkel bíbelődött, hozzáért Cosette kezéhez. Fagyos volt.
– Ó, Istenem! – sóhajtott fel.
Halkan odaszólt:
– Cosette!
A kislány nem nyitotta fel a szemét.
Erősen megrázta. Nem ébredt fel.
– Csak nem halt meg! – riadt fel és fölegyenesedett, tetőtől talpig reszketett.
A legiszonyúbb gondolatok cikáztak keresztül-kasul a lelkén. Vannak pillanatok, amikor a szörnyű feltevések úgy ránk támadnak, mint valami fúriacsapat, és erővel betörnek agyvelőnk rekeszeibe. Mikor azokról van szó, akiket szeretünk, bölcsességünk minden bolondságot összehord. Eszébe jutott, hogy szabad levegőn, fagyos éjszakán álmában meghalhat az ember.
Cosette sápadtan visszahullott és elnyúlt lábainál a földön, mozdulatlanul.
Hallgatta a lélegzését; lélegzett; de ezt a lélegzést nagyon gyöngének érezte; mintha kihunyóban lett volna.
Hogyan melegítse föl? Hogyan ébressze föl? Ez minden más gondolatot kiszorított a fejéből. Eszeveszetten rohant ki a romok közül.
Negyedórán belül Cosette-nek feltétlenül meleg szobában és ágyban kellett lennie.

IX

A csengettyűs ember

Egyenesen odament az emberhez, akit a kertben észrevett. Mellénye zsebéből kivette a pénztekercset és a kezében tartotta.
Az ember lehajtotta a fejét és nem látta, mikor felé ment. Jean
Valjean néhány szökéssel ott termett mellette.
Jean Valjean rákiáltott:
– Száz frank!
A férfi összerezzent és fölnézett.
– Száz frankot kap – kezdte újra Jean Valjean –, ha menedéket ad nekem erre az éjszakára.
A hold belevilágított Jean Valjean dúlt arcába.
– Nini, ön az, Madeleine apó! – mondta az ember.
Ahogy ez az ismeretlen ember ezt a nevet így kimondta, ebben a sötét órában, ezen az ismeretlen helyen: attól Jean Valjean visszahőkölt.
Mindenre várt, csak erre nem. Aki beszélt hozzá, görnyedt és sánta aggastyán volt, majdnem parasztruhában, a bal térdén bőr térdvédő, amelyről meglehetős nagy csengettyű csüngött le. Az arca árnyékban volt, nem lehetett fölismerni.
Közben az atyafi levette a sapkáját és remegve lelkendezett:
– Ó, Istenem! Hogy kerül ön ide, Madeleine apó! Merről jött be, Jézus Istenem! Az égből pottyant ide! Hiszen annyi bizonyos, hogy ha ön egyáltalán lepottyan, csak az égből pottyanhat. És milyen állapotban van! Nincs nyakravalója, nincs kalapja, nincs kabátja! Tudja, hogy azt, aki nem ismerné, megrémítené? Nincs kabátja! Uram Istenem, hát már a szentek is megbolondulnak? De hát hogy jött be ide?
Csak úgy dőlt belőle a szó. Az öregember a parasztoknak azzal a szapora locsogásával beszélt, amelyben nem volt semmi nyugtalanító. Mindezt valami meghökkenéssel kevert jámbor bizalmassággal mondta.
– Kicsoda maga? És micsoda ház ez itt? – kérdezte Jean Valjean.
– Ejnye, teringettét, ez már sok! – kiáltott fel az aggastyán. – Én az vagyok, akit ön juttatott be ide, és ez az a ház, ahová bejuttatott. Hogyhogy! Nem ismer rám?
– Nem – felelte Jean Valjean. – És honnan ismer engem?
– Ön mentette meg az életemet – felelte az ember.
Megfordult, a holdnak egy sugara kirajzolta arcélét, és Jean Valjean megismerte az öreg Fauchelevent-t.
– Á – lepődött meg Jean Valjean –, maga az? Igen, megismerem.
– Szerencsére! – vágta rá az öreg szemrehányó hangon.
– És mit csinál itt? – faggatta Jean Valjean.
– Ejnye! Hát betakarom a dinnyéimet.
Az öreg Fauchelevent abban a pillanatban, amikor Jean Valjean odalépett hozzá, csakugyan egy gyékénynek a végét fogta a kezében, amelyet éppen a dinnyeágra igyekezett teríteni. Így már egész csomó gyékényt elhelyezett körülbelül egy órája, mióta a kertben volt. Ez volt az a művelet, ennek végzése késztette azokra a furcsa mozdulatokra, amelyeket Jean Valjean a fészerből megfigyelt.
Tovább beszélt:
– Gondoltam magamban: holdvilág van, fagyni fog. Mi lenne, ha ráadnám a dinnyéimre a kabátjukat? És – tette hozzá, miközben széles vigyorgással nézett Jean Valjeanra – teringettét, önre is ráférne a kabát! De hát hogy került ide?
Jean Valjean, mikor látta, hogy ez az ember ismeri, ha csak Madeleine néven is, óvatosan haladt előre. Sorozatos kérdéseket intézett hozzá. Furcsa dolog, mintha felcserélődtek volna a szerepek. Ő, a betolakodott, kérdezte ki a másikat.
– És micsoda csengettyű ez itt a térdén?
– Ez? – felelte Fauchelevent – ez arra való, hogy elkerüljenek.
– Hogyhogy! Hogy elkerüljék?
Az öreg Fauchelevent valami furcsa fintorral hunyorított egyet.
– Ejnye no! Ebben a házban csupa nő lakik; sok fiatal lány. Úgy látszik, hogy veszedelmes volna, ha találkoznának velem. A csengettyű figyelmezteti őket. Ha én jövök, ők mennek.
– Micsoda ház ez?
– Ejnye! Hisz ön jól tudja.
– De nem, én nem tudom.
– Hiszen ön helyezett el itt kertésznek!
– Csak feleljen úgy, mintha nem tudnék semmit.
– Hát jól van, no, ez a Kis Picpus zárda!
Jean Valjean emlékei ébredezni kezdtek. A véletlen, vagyis a gondviselés, pontosan a Saint-Antoine városnegyednek abba a zárdájába dobta, amelyben az öreg Fauchelevent, miután nyomorékká lett, mikor leesett a kocsija alá, az ő ajánlatára alkalmazást kapott, annak már bizony két esztendeje. Mintegy magában beszélve ismételte:
– A Kis Picpus zárda!
– Hanem hát, csakugyan – kezdte újra Fauchelevent –, hogy az ördögbe tudott bejutni ide, Madeleine apó? Hiába szent ember, mégiscsak férfi, és ide férfi nem teszi be a lábát.
– Hiszen maga is itt van.
– De csak én.
– Mégis – erősködött Jean Valjean – itt kell maradnom.
– Ó, Istenem! – ijedezett Fauchelevent.
Jean Valjean közel lépett az öreghez és komoly hangon odasúgta:
– Fauchelevent apó, én megmentettem a maga életét.
– Én emlegettem föl elsőnek – felelte Fauchelevent.
– Nos hát, maga is azt teheti értem ma, amit valamikor én tettem magáért.
Fauchelevent ráncos és reszkető öreg kezébe fogta Jean Valjean hatalmas kezét és néhány másodpercig mintha nem tudott volna szóhozjutni. Végre felkiáltott:
– Ó! A Jóisten áldása volna, ha valamivel viszonozhatnám önnek! Hogy én, hogy én mentsem meg az ön életét! Polgármester úr, parancsoljon öreg fejemmel!
Ebben a csodálatos örömben mintegy átszellemült az aggastyán. Az arca mintha sugárzott volna.
– Mit tegyek? – kérdezte.
– Megmondom. Van szobája?
– Elkülönített házikóm van ott a régi zárda romja mögött, olyan zugban, ahová senki sem lát be. Három szoba van benne.
A házikó csakugyan úgy el volt dugva a rom mögött és olyan különösen volt elhelyezve, csak hogy senki meg ne lássa, hogy Jean Valjean nem is látta.
– Jól van – mondta Jean Valjean. – Most két dolgot kérek öntől.
– Mit, polgármester úr?
– Először is, hogy senkinek el ne mondja azt, amit rólam tud.
Másodszor: maga se akarjon többet megtudni felőlem.
– Ahogy akarja. Én tudom, hogy ön csak becsületes dolgot művelhet, és hogy mindig istenfélő ember volt. És aztán különben is ön helyezett el itt. Ez az ön dolga. Rendelkezésére állok.
– Rendben van. Most jöjjön velem. Elmegyünk a gyerekért.
– Ó! – csodálkozott Fauchelevent. – Gyerek is van!
Többet egy szót sem szólt és úgy ment Jean Valjean után, mint a kutya a gazdája után.
Alig félórával később Cosette, akinek a jól megrakott tűz mellett kipirult az arca, ott aludt az öreg kertész ágyában. Jean Valjean fölvette a nyakravalóját és kabátját; a falon át bedobott kalapot megtalálták és fölvették; miközben Jean Valjean felöltötte a kabátját, Fauchelevent lecsatolta csengettyűs térdvédőjét, amely most egy puttony mellett, szögre akasztva fityegett a falon. A két férfi melegedett az asztal mellett, amelyre Fauchelevent sajtot, fekete kenyeret, egy üveg bort és két poharat tett és odaszólt Jean Valjeannak, miközben térdére tette a kezét:
– Ó! Madeleine apó! Ön nem ismert rám azonnal! Megmenti az emberek életét és aztán elfelejti őket! Ó, ez nincs rendjén! Azok emlékeznek önre! Ez nem szép öntől!

X

Amelyben megmagyarázzuk, hogyan maradt hoppon Javert

Azok az események, amelyeknek, hogy úgy mondjuk, a visszáját láttuk, a legegyszerűbb feltételek között peregtek le.
Mikor Jean Valjean még azon az estén, amelyben Javert letartóztatta Fantine halálos ágyánál, megszökött a Montreuil-sur-Mer-i városi börtönből, a rendőrség feltételezte, hogy a szökött fegyenc bizonyosan Párizsnak vette útját. Párizs mindent elnyelő örvény, a világnak ebben a gócpontjában minden eltűnik, mint a tenger végtelenségében. Semmiféle erdő nem rejti úgy az embert, mint ez a tömeg. Mindenféle szökevény tudja ezt. Úgy mennek Párizsba, mint valami örvénybe; vannak megmentő örvények is. A rendőrség is tudja ezt és ezért Párizsban keresi azt, amit máshol elszalasztott. Ott kereste Montreuil-sur-Mer levitézlett polgármesterét is. Javert-t Párizsba rendelték, hogy megkönnyítse a nyomozást. Javert csakugyan hathatósan közreműködött Jean Valjean elfogatásában. Javert buzgalma és értelmessége, amelyet ez alkalommal tanúsított, fölkeltette Chabouillet úrnak, Anglés gróf* idején a rendőrfőnökség titkárának figyelmét. Chabouillet úr, aki különben már előbb is pártfogolta Javert-t, beosztotta a Montreuil-sur-Mer-i felügyelőt a párizsi rendőrséghez. Itt Javert többféle szempontból és – mondjuk meg, ámbár ez a szó nemigen illik az ilyesféle szolgálatokra – becsületesen hasznavehetőnek bizonyult.
Már nem gondolt Jean Valjeannal – ezekkel a szüntelenül vadászó kutyákkal a mai farkas feledteti a tegnapi farkast –, amikor 1823 decemberében ő, aki sohasem olvasott újságot, elolvasott egy újságot: csakhogy Javert monarchikus érzelmű férfi létére ismerni akarta a "herceg-főparancsnoka"* bayonne-i diadalmas bevonulásának részleteit. Amikor végigolvasta a cikket, amely érdekelte, valamelyik lap alján egy név, Jean Valjean neve kötötte le a figyelmét. Az újság közölte, hogy Jean Valjean gályarab meghalt, mégpedig oly határozott fogalmazásban jelentette ezt a tényt, hogy Javert nem is kételkedett benne. Csak annyit mondott: "Most aztán alaposan be van csukva." Aztán eldobta az újságot és rá sem gondolt többet.
Valamivel később történt, hogy Seinte-et-Oise megye rendőrfőnöksége átiratot küldött a párizsi rendőrfőnökségnek egy gyermekrablás ügyében, amely állítólag furcsa körülmények között történt Montfermeil községben. Egy hét- vagy nyolcéves kislányt – mondta az átirat –, akit anyja valamelyik odavalósi fogadósra bízott, elrabolt egy ismeretlen; ezt a kislányt Cosette-nek hívják, és bizonyos Fantine nevű utcalány volt az anyja, aki a kórházban halt meg, már nem tudják, mikor és hol. Ez az átirat Javert szeme elé került és gondolkodóba ejtette.
A Fantine nevet jól ismerte. Eszébe jutott, hogy ő, Javert, hangos kacagásra fakadt, mikor Jean Valjean háromnapos haladékot kért tőle, hogy elmehessen ennek a némbernek a gyermekéért. Eszébe jutott, hogy Jean Valjeant Párizsban abban a pillanatban tartóztatták le, amikor felszállt a montfermeili postakocsira. Sőt ebben az időben bizonyos jelekből arra lehetett következtetni, hogy ezúttal már másodízben szállt fel erre a kocsira és hogy előtte való nap már tett egy kirándulást ennek a falunak a környékére, mert a faluban magában nem látták. Mit keresett ebben a Montfermeil faluban? Nem tudták kitalálni. Javert most megértette. Ott lakott Fantine lánya. Jean Valjean érte ment. Nos, ezt a gyermeket elrabolta valami ismeretlen. Ki lehetett ez az ismeretlen? Vajon Jean Valjean volt? De hiszen Jean Valjean meghalt. Javert senkinek sem szólt egy szót sem, a Planchette zsákutcában az Óntányér előtt felült a kocsira és elutazott Montfermeilbe.
Azt remélte, hogy ott minden meg fog világosodni előtte; ott ellenben nagy homályosságot talált.
Az első napokban Thénardier-éknak dühükben eljárt a szájuk. A Pacsirta eltűnése visszhangot vert a faluban. Hamarosan többféle változata hírlett az esetnek, amelyek végül is gyermekrablásban lyukadtak ki. Ez magyarázza meg a rendőrségi átiratot. Azonban, mikor első dühük lecsillapodott, Thénardier csodálatos ösztönével nagyon hamar megértette, hogy sohasem jó felpiszkálni a királyi ügyész urat, és hogy a Cosette elrablására vonatkozó szájaskodásainak első következménye az lesz, hogy őrá, Thénardier-ra és számos piszkos ügyére tereli az igazságszolgáltatás szemét. A baglyok főképpen azt nem szeretik, ha világossággal közelednek feléjük. És mindenekelőtt hogyan vágja ki majd magát az ezerötszáz frank ügyében, amit kapott? Szakított eddigi magatartásával, szájkosarat tett a feleségére és nagy szemeket meresztett, mikor a gyermek elrablásáról beszéltek előtte. Nem értett semmit az egészből; igaz, abban a pillanatban, mikor "elrabolták" tőle ezt a drága kicsikét, panaszkodott; gyöngédségből szerette volna még két vagy három napig magánál tartani; csakhogy a "nagyapja" jött érte, ami a legtermészetesebb dolog a világon. Belekeverte a nagyapát, aminek jó hatása volt. Ez a mese eljutott Javert fülébe Montfermeilben. A nagyapa elhomályosította Jean Valjeant.
Javert azonban, mint valami fúróval, néhány kérdéssel belenyúlt Thénardier meséjébe.
– Ki volt ez a nagyapa és hogy hívják?
Thénardier nyugodtan felelte:
– Valami gazdag földműves. Láttam az útlevelét. Azt hiszem, Guillaume Lambert a neve.
Lambert becsületes és nagyon megnyugtató név. Javert visszament Párizsba.
."Jean Valjean csakugyan meghalt – gondolta magában –, és én tökkelütött vagyok."
Kezdte megint elfelejteni ezt az egész dolgot, amikor 1824. március folyamán valami furcsa emberről hallott, aki a Szent Medárd-plébánia közelében lakott, és akit "adakozó koldus"-nak nevezgettek. Ez az ember, mondogatták, tőkepénzes, igazában senki sem tudta a nevét, és kettesben éldegélt egy nyolcéves kislánnyal, aki maga is csak annyit tudott, hogy Montfermeilből jött. Montfermeil! Mindig ez a név: Javert hegyezte a fülét. Egy vén besúgó koldus, kiszolgált templomszolga, akinek ez az ember alamizsnát szokott adni, még néhány részletet közölt. "Ez a tőkepénzes nagyon zárkózott ember – mindig csak este megy el hazulról – nem beszél senkivel – csak néha egy-egy koldussal – és elriasztja magától az embereket. Valami szörnyű, sárga kopott kabátot visel, amely több milliót ér, mert végig bankjegyekkel van kibélelve." Ez határozottan izgatta Javert kíváncsiságát. Hogy egészen közelről lássa ezt a furcsa tőkepénzest anélkül, hogy megriasztaná, egy napon kölcsönkérte a templomszolgától a rongyait és a helyét, ahol az öreg besúgó minden este görnyedezett, miközben imákat mormolt, és imáin keresztül kémlelődött.
"A gyanús egyén" csakugyan odalépett az így átöltözött Javert-hez és alamizsnát adott neki. Ebben a pillanatban Javert felkapta a fejét, és Jean Valjean megrázkódott, mert úgy rémlett neki, hogy felismerte Javert-t, és éppígy megrázkódott Javert is, mert úgy rémlett neki, hogy felismerte Jean Valjeant.
Azonban a sötétségben tévedhetett: Jean Valjean halálát megállapították; Javert-ben kétségek, mégpedig súlyos kétségek maradtak; és ha Javert, az aggodalmaskodó Javert kétségben volt valami felől, nem tette a kezét senkinek a nyakára.
Nyomon követte az emberét egészen a Gorbeau-házig és szóra bírta a "vénasszony"-t, ami ugyan könnyen ment. A vénasszony megerősítette előtte a milliókkal bélelt kabát dolgát és elmesélte neki az ezerfrankos bankjegy esetét. A tulajdon szemével látta! A tulajdon kezével tapintotta! Javert szobát bérelt. Még aznap este beköltözött. Odaállt hallgatózni a titokzatos bérlő ajtajához, abban a reményben, hogy meghallja majd a hangját, azonban Jean Valjean észrevette a gyertyája világosságát a kulcslyukon keresztül, csendben maradt és kijátszotta a leselkedőt.
Másnap Jean Valjean megszökött. De a leejtett ötfrankos zaját meghallotta a vénasszony, aki a pénz csörgéséből arra következtetett, hogy ki akarnak költözni, és sebbel-lobbal értesítette Javert-t. Sötét este, mikor Jean Valjean távozott, Javert két emberrel ott bujkált a körút fái mögött és várta. Javert karhatalmat kért a rendőrfőnökségen, de nem mondta meg, hogy mi a neve annak az egyénnek, akinek az elcsípésével kecsegtette magát. Ez az ő titka volt; és ezt három okból is őrizte: először azért, mert a legkisebb áruló jel is óvatosságra inthette volna Jean Valjeant; azután azért, mert egy megszökött és halottnak hitt régi fegyenc elfogása, egy olyan elítéltnek az elfogása, akit a bíróság azzal bélyegzett meg, hogy egyszer s mindenkorra a legveszedelmesebb fajta gonosztevők közé sorolta, oly nagyszerű siker lett volna, hogy a párizsi rendőrség régi hivatalnokai bizonyosan nem engedték volna át egy Javert-féle jövevénynek, és éppen ezért félt, hogy elhalásszák az orra elől a gályarabját; végül azért, mert Javert művész létére szerette a meglepetéseket. Gyűlölte a beharangozott sikereket, amelyeknek letördelik a hímporát azzal, hogy jó előre és sokáig beszélnek róluk. Nem engedett abból a módszeréből, hogy mesterműveit a homályban dolgozza ki, és aztán hirtelen rántja le róluk a leplet.
Javert nyomon követte Jean Valjeant fáról fára, aztán utcasarokról utcasarokra és egyetlen pillanatra sem vesztette el a szeme elől. Javert szeme még azokban a pillanatokban is rajta függött, amikor Jean Valjean a legnagyobb biztonságban gondolta magát.
Miért nem tartóztatta le Javert Jean Valjeant? Mert még kételkedett.
Emlékünkbe kell idéznünk azt, hogy ebben az idő tájban a rendőrségnek kissé meg volt kötve a keze; a szabad sajtó feszélyezte. Néhány jogtalan letartóztatás, amit az újságok kikürtöltek, még a kamarában is visszhangot vert, és megfélemlítette a rendőrfőnökséget. Súlyos dolog volt hozzányúlni az egyéni szabadsághoz. A rendőrök féltek, hogy tévednek; a rendőrfőnök őket vonta felelősségre; egyetlen tévedés hivatalvesztést vonhatott maga után. Elképzelhetjük a hatást, ha Párizsban húsz újság közölte volna ezt a rövid hírt: "Tegnap, azon a címen, hogy szökött fegyenc, letartóztattak és a rendőrfőnökség fogdájába szállítottak egy öreg, ősz hajú nagyapát, egy tisztes tőkepénzest, aki a nyolcéves kis unokájával sétált."
Ezenfelül ismételjük, Javert-nek megvoltak a maga kételyei is, lelkiismeretének a figyelmeztetései tetézték a rendőrfőnök figyelmeztetéseit. Valóságosan kételkedett.
Jean Valjean háttal volt felé és csak ment a sötétben.
A szomorúság, a nyugtalanság, az aggodalom, a szorongás, a lesújtottság, ez az új szerencsétlenség, hogy kénytelen éjszaka menekülni és találomra szállást keresni Párizsban Cosette-nek és magának, az a kényszerűség, hogy járásában alkalmazkodnia kellett a gyermek járásához, mindez tudtán kívül megváltoztatta Jean Valjean járását és rendes testtartására olyan öreges bélyeget nyomott, hogy még maga a Javert-ben megtestesült rendőrség is megtévedhetett benne és meg is tévedett. Zárkózottsága, emigráns öreg tanítóra valló ruházata, Thenardier nyilatkozata, aki nagyapává nevezte ki, végül az a meggyőződés, hogy meghalt a fegyházban, mindez csak növelte azt a bizonytalanságot, amely Javert lelkében sűrűsödött.
Egy pillanatban az az ötlete támadt, hogy hirtelen kéri az igazolványait. Azonban, ha ez az ember nem Jean Valjean és nem valami tisztességes tőkepénzes, akkor valószínűleg valami gazember, aki alaposan és bölcsen járatos a párizsi gazságok sötét szövevényében, valami veszedelmes banda vezére, aki alamizsnát ad, hogy rejtegesse egyéb jeles tulajdonságait: régi ravasz fogás. Akkor vannak bizalmasai, cinkosai, alkalmi szállásai, ahová kétségtelenül be fog menekülni. Ezek a kanyargó utak, amelyeket itt az utcákon megtesz, mintha arra mutatnának, hogy ez nem valami becsületes bácsi. Túlságosan gyorsan letartóztatni annyi volna, mint "levágni az aranytojást tojó tyúkot". Mi baj származhatik abból, ha vár? Javert egészen bizonyos volt benne, hogy nem siklik ki a körmei közül.
Meglehetősen tanácstalanul ment tehát és eközben száz meg száz kérdést tett föl magában a rejtélyes emberre nézvést.
Csak jóval később, a Pontoise utcában ismerte fel határozottan Jean Valjeant annak az élénk világosságnak a jóvoltából, amely egy kocsmából szűrődött ki.
Ezen a világon kétféle élőlény szokott mélységesen megremegni: az anya, aki megtalálja gyermekét, és a tigris, amely megtalálja zsákmányát. Javert ezt a mélységes remegést érezte.
Mióta határozottan felismerte Jean Valjeant, a félelmetes gályarabot, ráeszmélt, hogy csupán hárman vannak, és erősítést kért a Pontoise utcabeli rendőrbiztosságtól. Mielőtt tüskés ágat markol az ember, kesztyűt húz.
E késedelem miatt és az álldogálás miatt a Rollin téren, miközben megbeszélést tartott az embereivel, majdnem nyomot veszített. Azonban nagyon hamar kitalálta, hogy Jean Valjean a folyót akarja üldözői és önmaga közé vetni. Lehajtotta a fejét és elgondolkodott, mint a vizsla, amely a földre nyomja orrát, hogy a helyes nyomon maradjon. Javert hatalmas és biztos ösztönével egyenesen az Austerlitz-híd irányában ment. Egyetlen kérdést intézett a hídőrhöz és máris tisztában volt a dologgal:
– Látott erre egy embert egy kislánnyal?
Két sout fizettettem velük – felelte a hídőr.
Javert éppen idejében érkezett a hídra ahhoz, hogy meglássa, amint Jean Valjean a túlsó parton Cosette-et kézen fogva, átvágott a holdvilágos téren. Látta, amint befordul a Chemin-Vert-Saint-Antoine utcába; eszébe jutott a Genrot zsákutca, amely mintha csak csapdának volna ott, és eszébe jutott a Droit-Mur utcának a Kis Picpus utcára szolgáló egyetlen kijárata. Vadásznyelven szólván: minden kibúvót elállt; nagy sietve kerülő úton elküldte egyik emberét, hogy állja el azt a kijárást. Az őrjáratot, amely éppen őrállomására ment az Arzenálba, mikor elment mellette, magához szólította és maga mellé vette. Az ilyen játszmában a katonák nagy ütőkártyák. Különben is alapelv, hogy aki vaddisznót akar lőni, annak érteni kell a vadászathoz és a kutyákra is szüksége van. Miután így jól megfontolta minden intézkedését és érezte, hogy Jean Valjean be van szorítva jobbról a Genrot zsákutca, balról az embere és hátulról ő maga, Javert közé, szippantott egyet a burnótjából.
Aztán játszani kezdett. Mámoros és pokoli pillanat volt ez; hagyta az áldozatát maga előtt menni, mert tudta, hogy a kezében van, de a lehető legmesszebbre ki akarta tolni a letartóztatás pillanatát, mert boldog volt, hogy már a markában érezte és szabadnak látta, olyan gyönyörűséggel szögezte rá a tekintetét, mint a pók, amely engedi még röpködni a legyet, mint a macska, amely engedi futkosni az egeret. A karmok szorításában szörnyű érzéki élvezet van; a harapófogójukba börtönzött állatnak tehetetlen vonaglása szerzi ezt. Micsoda gyönyörűség ez a fojtogatás!
Javert élvezett. Hálójának a csomói erősen voltak bogozva. Biztos volt a sikerben; most már csak be kellett csuknia a kezét.
Ezzel a karhatalommal szemben még csak fel sem merülhetett az ellenállás gondolata; bármily vakmerő, bármily nagyerejű és bármily kétségbeesett ember volt is Jean Valjean.
Javert lassan haladt, megvizsgálta és felkutatta útjában az utca minden zegét-zugát, mint valami tolvajnak a zsebeit.
Mikor hálójának a közepébe érkezett, már nem találta ott a legyet.
Képzelhető a felháborodása.
Kikérdezte a Droit-Mur és a Picpus utca sarkára állított őrszemet; ez a rendőr, aki rendíthetetlenül ott állt a helyén, nem látta arra menni az illetőt.
Megesik néha, hogy a szarvas kitör, vagyis kisiklik, ámbár a falka szinte rajta csüng, és ilyenkor a legtapasztaltabb vadászok is tanácstalanul állnak. Duvivier, Ligniville és Desprez csak tátja a száját. Egyszer ilyen balszerencsében Artonge* felkiáltott: Nem szarvas ez, hanem boszorkány.
Javert is szívesen elkiáltotta volna ezt.
Csalódása egy-egy pillanatban a kétségbeesés és a düh szélén járt.
Bizonyos, hogy Napóleon követett el hibákat oroszországi hadjáratában, hogy Nagy Sándor követett el hibákat indiai hadjáratában, hogy Caesar követett el hibákat afrikai hadjáratában, hogy Kyros* követett el hibákat skythiai hadjáratában, és hogy Javert követett el hibákat ebben a Jean Valjean elleni hadjáratban. Talán helytelen volt, hogy ingadozott a volt gályarab felismerésében. Az első szempillantásnak elégnek kellett volna lennie. Hiba volt, hogy nem fogta le egyszerűen és simán ott a házban. Hiba volt, hogy nem tartóztatta le, mikor határozottan fölismerte a Pontoise utcában. Hiba volt, hogy tanácskozást tartott segédjeivel a Rollin téren a holdfényben; igaz, a vélemények hasznosak, és nem árt ismerni és kitapogatni a jól bevált kutyák ösztönét. Azonban a vadász nem lehet eléggé óvatos, amikor olyan nyugtalan állatokra vadászik, mint a farkas és a fegyenc. Javert, miközben túlságosan sokat foglalkozott azzal, hogy a vizslafalkát nyomra vezesse, megriasztotta a vadat, szimatot adott neki és elszalasztottá. Főképpen pedig hiba volt, hogy mióta újra nyomára bukkant az Austerlitz-hídon, azt a rettenetes és gyermekes játékot játszotta, hogy egy ilyen embert cérnaszálon akart tartani. Túlbecsülte a maga erejét, és azt hitte, hogy az oroszlánnal úgy játszhatik, mint az egérrel. Egyúttal pedig túlságosan kevésre becsülte magát, amikor szükségesnek tartotta, hogy erősítést vegyen maga mellé. Végzetes óvatosság, a drága idő elvesztegetése volt ez. Javert ezeket a hibákat mind elkövette és mégis az egyik legügyesebb és legkifogástalanabb nyomozó volt, akit csak ismerünk. A szó szoros értelmében az volt, amit vadásznyelven okos kutyának neveznek. De hát kicsoda tökéletes?
A nagy hadvezéreknek megvannak a maguk sötét pillanatai.
A nagy baklövések, mint a vastag kötelek, gyakran rengeteg szálból szövődnek. Ha szétszedjük a kötelet szálanként, ha külön-külön vesszük mind az apró döntő mozzanatokat, akkor egyiket a másik után elszakíthatjuk és bátran mondhatjuk: Ennyi az egész! Fonjuk össze és csavarjuk össze: valami óriási dolog az eredmény; Attila, aki habozik Marcianus,* a Kelet, és Valentinianus,* a Nyugat között; Hannibál,* aki Capuánál vesztegel, Danton, aki elalszik Arcis-sur-Aube-ban.*
Bármint van is a dolog, Javert abban a pillanatban, amikor észrevette, hogy Jean Valjeant elszalasztottá, nem vesztette el a fejét. Mivel biztos volt benne, hogy a szökött fegyenc nem lehet messze, kémeket és őrszemeket állított, lesállásokat szervezett és egész éjjel kutatta a városrészt. Az első dolog, ami eszébe ötlött, a feldúlt utcalámpa volt, amelynek a kötele le volt vágva. Becses nyom, amely mégis megtévesztette és az egész nyomozást a Genrot utca irányába terelte. Ebben a zsákutcában meglehetősen alacsony falak vannak, amelyek kerteket öveznek, ezeknek a kerítései pedig óriási ugarterületekkel határosak. Nyilvánvaló, hogy Jean Valjeannak erre kellett menekülnie. Bizonyos, hogy ha beljebb hatol a Genrot zsákutcába, valószínűleg így cselekszik, és akkor vége lett volna. Javert átkutatta ezeket a kerteket és ezeket a területeket, mintha csak valami tűt keresett volna.
Virradatkor ott hagyott két értelmes embert megfigyelőkül és visszament a rendőrfőnökségre; úgy szegyeiké magát, mint a fogdmeg, akit megfogott egy tolvaj.

HATODIK KÖNYV

A KIS PICPUS

I

Kis Picpus utca 62. szám

Képzelni sem lehetett fél századdal ezelőtt mindennaposabb kaput, mint a Kis Picpus utca 62. számú házának nagy kapuja volt. Ezen a kapun át, amely rendesen a leghívogatóbb módon volt nyitva, két dolog látszott, amiben nincs semmi gyászos: szőlővel befuttatott, fallal kerített udvar és egy lézengő kapusnak az arca. A hátsó fal mögött nagy fákat lehetett észrevenni. Ha egy-egy napsugár földerítette az udvart, ha egy-egy pohár bor földerítette a kapust, nehéz lett volna elmenni a Kis Picpus utca 62. számú ház előtt anélkül, hogy ne vitt volna magával az ember egy kis derűs hangulatot. Mindazonáltal komor hely volt ez, amelybe az ember így belátott.
A küszöb mosolygott, a ház imádkozott és sírt.
Ha valakinek sikerült áttörni a kapuson, ami nem volt könnyű dolog – sőt ami úgyszólván mindenki számára lehetetlen volt, mert volt egy bizonyos szezám tárulj, amit tudni kellett; ha a portás áttörése után jobbra belépett egy kis előcsarnokba, amelyből két fal között keskeny lépcső nyílt, olyan szűk, hogy egyszerre csak egy személy mehetett rajta – ha az ember nem riadt vissza a lépcsőt szorító falazat kanárisárga festésétől és csokoládészínű lábazatától – ha az ember elszánta magát és fölment, akkor elhaladt az első fordulón, aztán a másodikon és felért az első emeletre, egy folyosóra: a sárga mázolás és csokoládészínű lábazat megátalkodott konoksággal kísérte ide is. A lépcsőt és a folyosót két nagy ablak világította meg. A folyosó fordult és homályosra vált. Ha az ember befordult a könyökén, néhány lépés után egy ajtóhoz érkezett, amely annál titokzatosabb volt, mivelhogy nem volt bezárva. Az ember benyitott és ekkor körülbelül hat négyzetlábnyi kicsiny, kövezett, felmosott tiszta és hideg szobában találta magát, amely kis, zöldvirágos, olcsó papírkárpittal volt bevonva. Fehér és bágyadt fény áradt be az apró négyszögekre osztott nagy ablakon, amely a szoba bal oldali falát egész szélességben elfoglalta. Az ember nézelődött, nem látott senkit; hallgatózott, nem hallott sem lépteket, sem emberi suttogást. A fal csupasz volt, a szobában nem volt bútor, még csak szék sem.
Az ember tovább nézelődött és az ajtóval szemben észrevett a falban egy körülbelül négyszöglábnyi négyzet alakú nyílást, amelyet egymást keresztező, fekete, zömök, erős vaspálcákból való vasrács fedett, ezek a vaspálcák legfeljebb másfél hüvelyknyi átmérőjű négyzetek, majdnem azt mondtam, hálószemek alakjában illeszkedtek össze. A papírkárpit kis zöld virágai nyugodtan és rendben sorakoztak egészen addig a vasrácsig, és ez a gyászos érintkezés nem riasztotta meg és nem zavarta meg őket. Feltéve, hogy valami élőlény oly csodálatosan sovány lett volna, hogy megpróbál bemenni vagy kijönni ezen a négyszögletes nyíláson, ez a rács megakadályozta volna benne. Nem engedett utat a testnek, de utat engedett a szemnek, vagyis a léleknek. Úgy látszik, hogy gondoltak erre, mert a rácsot megtetézték egy bádoglemezzel, amely valamivel hátrább be volt foglalva a falba, és ezer meg ezer, a szűrő lyukainál is mikroszkopikusabb lyukkal volt átszurkálva. Ennek a lemeznek a tövébe nyílás volt vágva, olyan, mint a levélszekrények nyílása. A rácsos lyuktól jobbra zsinórszalag csüngött le, csengőnek a húzója.
Ha az ember megrántotta ezt a zsinórt, csengettyű csendült, és az ember egészen közel egy hangot hallott, amelytől megremegett.
– Ki az? – kérdezte a hang.
Női hang volt, szelíd hang, olyan szelíd, hogy már szinte szomorú.
Itt is volt egy varázsige, amit tudni kellett. Ha az ember nem tudta, a hang elhallgatott, a fal elnémult, mintha a túlsó oldalon a sírbolt riadt sötétsége terpeszkedett volna.
Ha az ember tudta a varázsigét, akkor a hang újra megszólalt:
– Jobbra tessék.
Ekkor vette észre az ember jobboldalt, az ablakkal szemben, a szürkére festett, üvegezett kerettel koronázott üvegajtót. Az ember lenyomta a kilincset, belépett az ajtón és tökéletesen ugyanazt a benyomást érezte, mint mikor a színházban belép egy rácsos páholyba, mielőtt a rácsot leeresztették és a csillárt meggyújtották volna. Az ember csakugyan afféle színházi páholyban volt, amelyet csak gyéren világított meg az üvegajtón beszűrődő halvány világosság; egy keskeny páholyban, amelynek bútorzata két öreg szék és valami szétmállott gyékény volt; valóságos páholyban, amelynek a könyöklőjét fekete deszkalap borította. Ez a páholy rácsos volt, csupán a rácsozata nem volt aranyozott fából, mint az Operában, hanem szörnyű vasrudakból durván kovácsolt, a falba erősített rács, olyan óriási kapcsokkal, amelyek mintha összeszorított öklök lettek volna.
Néhány perc múltán, mikor a szem kezdett hozzászokni ehhez a pincefélhomályhoz, megpróbált áthatolni a rácson, de alig tudott továbbjutni hat hüvelyknél. Ott beleütközött a fekete deszkatáblákba, amelyeket mézeskalács-sárgára festett keresztrudak tartottak össze és erősítettek. Ezek a táblák eresztékekkel illeszkedtek egymásba,
hosszú vékony deszkalapok voltak és eltakarták a rácsozat egész szélességét. Mindig zárva voltak.
Néhány pillanat múltán hangot hallott az ember, amely a táblák mögül szólította és ennyit mondott:
– Itt vagyok. Mit kíván tőlem?
Kedves hang, néha imádandó hang volt ez. Az ember nem látott senkit. Alig hallotta valami lélegzésnek a neszét. Mintha szellem szólt volna az emberhez a sírbolt ajtaja mögül.
Ha az ember megfelelt bizonyos feltételeknek, ami nagy ritkaság, akkor szemben vele kinyílt az egyik tábla, és a szellem jelenéssé változott. A rács mögött, már amennyire a rácson át látni lehetett, észrevett az ember egy fejet, amelyből csak a száj és az áll látszott ki; a többit fekete fátyol födte. Felrémlett előtte a fekete mellkendő és egy alig meghatározható alak, amelyet fekete fátyol borított. Ez a fej beszélt az emberhez, de nem nézett rá és nem mosolygott rá soha.
A fény, amely a látogató háta mögül jött, úgy esett, hogy a látogató az illetőt világosságban látta, az pedig a látogatót sötétben. Ez a világítás szimbólum volt.
Azonban a szemek, az így keletkezett nyíláson keresztül, fürkészni kezdtek, ebben a minden szem elől elzárt helyiségben komor homály burkolta be azt a gyászba öltözött alakot. A szem belefúródott ebbe a hullámba és megpróbálta kipuhatolni, mi van a jelenés körül. Hamarosan rájött, hogy nem lát semmit. Amit látott, az az éjszaka volt, az üresség, a sötétség, a sír páráival elvegyült téli köd, valami rémítő béke, olyan némaság, amelyben az ember nem tudott megfogni semmit, még sóhajokat sem, olyan árnyék, amelyben nem tudott megkülönböztetni semmit, még kísérteteket sem.
Az, amit látott, egy kolostornak a belseje volt.
Annak a komor és szigorú háznak a belseje volt ez, amelyet az Örök Imádásról elnevezett bernátrendi apácák zárdájának neveztek.
Ez a páholy, amelyben a látogató volt, ez volt a társalgó. Az első hang, amely megszólította, a laikus kapusnővér hangja volt, aki szüntelenül ott ült, mozdulatlanul és némán, a fal túlsó oldalán, a négyszögletes nyílás mellett, a vasrácsnak és az ezerlyukú lemeznek, mint valami kettős rostélynak a védelme alatt.
A félhomály, amelybe a vasrácsos páholy elmerült, onnan származott, hogy a társalgónak ablaka a külvilág felé nyílt, befelé pedig, a kolostor felé, nem volt ablaka. Profán szemeknek semmit sem volt szabad meglátniuk ebből a szent helyből.
Mégis volt valami ezen az árnyékon túl, volt valami fényesség; élet volt ebben a halálban. Ámbár ez a zárda volt a legelzárkózottabb valamennyi között, megpróbálunk behatolni, és megpróbáljuk az olvasót is bevezetni és elmondani, bizonyos köteles tartózkodással, olyan dolgokat, amelyeket az elbeszélők sohasem láttak és éppen ezért sohasem mondhattak el.

II

Martin Verga szigorított szabályzata

Ez a zárda, amely 1824-ben már hosszú évek óta volt a Kis Picpus* utcában, a Martin Verga* szabályzata szerint élő bernátrendi apácák szervezetéé volt.
Ennélfogva ezek a bernátrendi apácák nem csatlakoztak Clairvaux-hoz, mint a bernátrendi barátok, hanem Citeaux-hoz, mint a bencés barátok. Más szavakkal nem Szent Bernátnak, hanem Szent Benedeknek a hívei voltak.
Aki lapozgatott egy keveset a fóliánsokban, tudja, hogy Martin Verga 1425-ben alapította a bernátrendi bencés apácák rendjét, amelynek rendi székhelye Salamanca, leányrendháza pedig Alcala volt.
Ez a szerzetesrend Európa minden katolikus országába elágazott.
A római egyházban nincs semmi szokatlan az egyik szerzetesrendnek a másikba való ilyetén beojtásában. Hogy csupán Szent Benedek rendjéről beszéljünk, amelyről itt szó van, ehhez a rendhez, Martin Verga szerzeteseit nem számítva, négy kongregáció tartozott; kettő Olaszországban: a Monté Cassino és a padovai Santa Giustina, kettő Franciaországban: Cluny és Saint-Maur; továbbá kilenc szerzetesrend: Vallombrosa, Grammont, a celesztinusok, a kamalduliak, a karthauziak, a humiliánsok, az olivetánusok, a szilvesztrinusok, végül Citeaux; mert maga Citeaux, más szerzetesrendek törzsfája, tulajdonképpen csak egyik hajtása Szent Benedeknek. Citeaux-t Szent Róbert, a langres-i egyházmegyében levő Molesme apátja alapította 1098-ban. 529-ben történt, hogy az ördögöt, aki Subiaco pusztájába húzódott vissza (megöregedett; talán remetévé lett), a régi Apolló-templomból, amelyben tanyázott, kikergette Szent Benedek, aki akkor tizenhét éves volt.
A karmeliták szabályzata után, akik mezítláb járnak, fűzfavesszőt hordanak a nyakukon és sohasem ülnek le, a legszigorúbb szabályzat Martin Verga bernátrendi bencés apácáinak szabályzata; fekete ruhában járnak, mellkendővel, amely Szent Benedek határozott parancsa szerint egészen az állukig ér. Bő ujjú, durva posztóruha, nagy gyapjúfátyol, állukig érő mellkendő, amely négyszög alakban van levágva a mellükön, szemükig lehúzódó fejkendő: ez a ruházatuk. Minden fekete, csak a fejkendő fehér. A novíciák ruhája ugyanilyen, csak egészen fehér. A fogadalmasoknak ezenfelül rózsafüzér csüng a derekukon.
Martin Verga bernátrendi bencés apácái az örökimádást gyakorolják, mint az Oltáriszentségről elnevezett bencésapácák, akiknek a század elején Párizsban két rendházuk volt; egyik a Temple-ban, másik a Neuve-Sainte-Geneviéve utcában. Különben a Kis Picpus bernátrendi bencés apácáinak rendje, akikről szó van, egészen más rend volt, mint az Oltáriszentségről elnevezett apácáké, akiknek a Neuve-Sainte-Geneviéve utcában és a Temple-ban volt a kolostoruk. Számos különbség volt a szabályzatukban; volt különbség a ruházatukban is. A Kis Picpus bernátrendi bencés apácái fekete mellkendőt; az Oltáriszentségről elnevezett Neuve-Sainte-Geneviéve-beli bencés apácák pedig fehér mellkendőt viseltek és ezenfelül a mellükön körülbelül három hüvelyknyi nagyságú aranyozott ezüst vagy aranyozott réz Oltáriszentséget. A Kis Picpus apácái nem viselték ezt a jelvényt. Az Örökimádás kivételével, amely egyformán megvolt a Kis Picpus rendházban és a Temple rendházban, a két rend teljesen eltért egymástól. Az Oltáriszentségről nevezett apácák és Martin Verga bernátrendi apácái között csak ebben a gyakorlatban volt hasonlatosság, éppúgy, mint ahogy hasonlatosság volt Jézus Krisztus és a Szűz Anya gyermekségére, életére és halálára vonatkozó minden titkok tanulmányozásában és dicsőítésében két más rend között, amelyek azonban erősen különváltak egymástól és alkalomadtán ellenségeskedtek is; az olaszországi oratoriánusok között, akiket Firenzében Filippo Neri alapított, és a franciaországi oratoriánusok között, akiket Párizsban Pierre de Bérulle alapított. A párizsi oratoriánusok elsőbbséget igényeltek maguknak, mert Filippo Neri csupán szent volt, Bérulle ellenben bíboros.
Térjünk vissza Martin Verga szigorú spanyol szabályzatához.
Az ő szabályzata szerint élő bernátrendi bencés apácák egész évben nem esznek húst, böjtölnek a nagyböjtben és sok más, külön az ő részükre megszabott napon, éjjeli egy órakor fölkelnek első álmukból és három óráig olvassák a breviáriumot és éneklik a matutinumokat;* egész évben durva pokróccal takaróznak és szalmán fekszenek, sohasem fürdenek, sohasem fűtenek, minden pénteken korbácsolják a testüket, megtartják a hallgatás fogadalmát, csupán a szünetekben beszélgetnek, amelyek nagyon rövidek és hat hónapon át durva szürke gyapjúinget viselnek, szeptember 14-től, a szent kereszt felmagasztaltatásának ünnepétől egészen húsvétig. Ez a hat hónap már engedmény; a szabályzat egész évet mond; csakhogy ennek a durva ingnek következtében, amely a nyári forróságban elviselhetetlen, lázakat és ideggörcsöket kaptak. Korlátozni kellett a használatát. Szeptember 14-én, mikor az apácák ezt az inget fölveszik, még e könnyítés ellenére is, három vagy négy napon át lázasak. Engedelmesség, szegénység, szüzesség, állandó klauzúra:* ezek a fogadalmaik, amelyeket még jócskán súlyosbít a szabályzat.
A főnöknőt három évre választják a materek, akiket szavazó anyáknak neveznek, mert szavazatuk van a káptalanban. A főnöknőt csak két ízben lehet újra választani, és a korlátozás szerint kilenc évnél tovább egy főnöknő sem maradhat meg hivatalában.
Sohasem látják a miséző papot, mert mindig eltakarja őt előlük egy hét láb magas kifeszített függöny. Szentbeszéd alkalmával, mikor a hitszónok a kápolnában van, arcukra vonják fátylukat. Kötelességük mindig halkan beszélni, lesütött szemmel és lehajtott fejjel járni. Ebbe a zárdába csak egyetlenegy férfi léphet be: az egyházmegye érseke.
Van ugyan még egy férfi, a kertész; csakhogy ez mindig aggastyán, és hogy örökösen egyedül legyen a kertben, és hogy az apácák idejében elkerülhessék, csengettyűt kell akasztania a térdére.
A főnöknőnek feltétlen és vak engedelmességgel tartoznak. Ez a kánoni alárendeltség a maga teljes önmegtagadásában. Mint Krisztus szavára, ut voci Christi, egyetlen intésre, az első jelre, ad natum, ad primun signum, azonnal, vidáman, állhatatosan, bizonyos vak engedelmességgel, prompte, hilariter, perseveranter et caeca quadam obedientia, mint a szerszám az iparos kezében, quasi lima in manibus fabri, bármit csak külön engedéllyel olvashatnak és írhatnak, legere vei scribere non addiscerit sine expressa superioris licentia.
Mindegyikük sorjában elvégzi az úgynevezett engesztelést. Az engesztelés: imádkozás minden vétekért, minden hibáért, minden kicsapongásért, minden szabálysértésért, minden igaztalanságért, minden bűnért, amit csak elkövetnek a földön. Tizenkét óráig egyfolytában, délután négy órától hajnali négy óráig, vagy hajnali négy órától délután négy óráig az a nővér, aki az engesztelés-t végzi, ott térdel a kövön az Oltáriszentség előtt, összekulcsolt kézzel, kötéllel a nyakán. Mikor már a kimerültsége elviselhetetlen, hasmánt elnyúlik arccal a földre, karjait keresztbe kitárja; ez az egész megkönnyebbülése. Ebben a helyzetben imádkozik a világ minden bűnöséért. Ez olyan felemelő, hogy már fenséges.
Mivel ez a cselekmény egy oszlop előtt megy végbe, amelynek tetején viaszgyertya ég, felváltva használják megjelölésre ezeket a kifejezéseket: engesztelést végezni, vagy az oszlop előtt térdelni. Maguk az apácák alázatosságból jobban szeretik ezt az utóbbi kifejezést, amelyben benne van a bűnhődés és a megalázkodás gondolata.
Engesztelést végezni olyan cselekmény, amelyben a lélek egészen elmerül. A nővér ott az oszlop előtt még akkor sem fordulna hátra, ha a villám ott csapna le a háta mögött.
Ezenfelül mindig térdel egy apáca az Oltáriszentség előtt. Ez a szolgálat egy óra hosszat tart. Úgy váltják fel egymást, mint a katonák az őrségen. Ez az Örök Imádás.
A főnöknő és az anyák majdnem mindig különösen súlyos értelmű neveket viselnek, amelyek nem a szent asszonyokat és a vértanúkat juttatják eszükbe, hanem Jézus Krisztus életének egyes mozzanatait; így van: Krisztus születéséről elnevezett anya, a Fogantatásról elnevezett anya, Mária Bemutatásáról elnevezett anya, Krisztus kínszenvedéséről elnevezett anya. Azonban a szentek nevei sem tilosak.
Ha látja őket az ember, mindig csak a szájukat látja. Valamennyinek sárga a foga. Soha még fogkefe nem jutott a zárdába. A fogakat kefélni: ez a legfelső foka egy létrának, amelynek aljában ott a lélek elkárhozása.
Semmire sem mondhatják azt, az enyém. Nincs semmijük, és nem szabad ragaszkodniuk semmihez. Mindenre azt mondják: a mienk; így: a fátyolunk, a rózsafüzérünk; ha az ingükről beszélnének, azt mondanák: az ingünk. Néha megkedvelnek valami kis tárgyat, egy-egy imádságos könyvet, egy-egy ereklyét, egy-egy megáldott érmet. Mihelyt észreveszik, hogy kezdenek ragaszkodni ehhez a tárgyhoz, el kell ajándékozniuk. Eszükbe idézik Szent Teréz mondását, akinek egy előkelő hölgy éppen, mikor be akart lépni a rendjébe, ezt mondta: "Engedje meg, anyám, hogy elhozhassam a szent bibliámat, amelyhez nagyon ragaszkodom." "Ah! Ön ragaszkodik valamihez? Akkor inkább ne lépjen be közénk."
Tilos bármelyiküknek is bezárkóznia, és nem szabad otthoná-nak, szobájá-nak lennie. Nyitott cellákban élnek. Ha találkoznak egymással, az egyik ezt mondja: Dicsértessék és áldassék a Legméltóságosabb Oltáriszentség! A másik így felel rá: Mindörökké. Ugyanezt mondják, ha az egyik kopog a másiknak az ajtaján. Mihelyt valaki hozzáért az ajtóhoz, máris hallja, hogy odabent egy szelíd hang hirtelen ezt mondja: Mindörökké! Mint minden cselekvés, ez is gépiessé válik a megszokás révén; és némelyik néha előbb mondja, hogy mindörökké, mielőtt még a másiknak ideje lett volna elmondani ezt: Dicsértessék és áldassék a Legméltóságosabb Oltáriszentség, ami különben elég hosszú.
A Mária látogatásáról nevezett apácáknál a látogató ezt mondja: Ave Maria, és az, akihez belép, így felel rá: Gratia plena. Ez az ő köszöntésük, és ez csakugyan malaszttal teljes.
A nap minden órájában az óraütésen felül hármat kondul a zárda templomának harangja. Erre a jelre a főnöknő, szavazó anyák, fogadalmasok, laikus nővérek, novíciák, jelöltek, félbeszakítják azt, amit beszélnek, amit tesznek, vagy amit gondolnak és valamennyien egyszerre mondják, ha például öt óra van: Öt órakor és minden órában dicsértessék és áldassék a Legméltóságosabb Oltáriszentség! Nyolc órakor: Nyolc órakor és minden órában stb. és így tovább, aszerint, hogy hány az óra.
Ez a szokás, amelynek az a célja, hogy megszakítsa a gondolataikat és mindig visszatérítse Istenhez, nagyon sok szerzetesrendben megvan; csupán a formula változik. Így a Jézus Gyermeksége rendjében ezt mondják: Ebben az órában és minden órában Jézus szerelme gyújtsa lángra szívemet!
Martin Verga bernátrendi bencés apácái, akiknek ötven éve a Kis Picpus a zárdájuk, komor dallamon, csupán egy szólamra és mindig telt hangon éneklik az officiumokat* a mise alatt. Mindenütt megállnak, ahol csak a misekönyvben csillag van, és halkan ezt mondják: Jézus-Mária-József. A halotti officiumot oly mély hangon éneklik, hogy női hang ilyen mélyre alig is tud leszállni. Ez megrázó és tragikus hatást kelt.
A Kis Picpus apácái főoltáruk alatt sírboltot vájattak, hogy rendjük tagjai oda temetkezzenek. A kormány, amint ők mondják, nem engedte meg, hogy ebbe az üregbe koporsók kerüljenek. Tehát mikor meghalnak, kiviszik őket a zárdából. Ez úgy lesújtotta és megrémítette őket, mint a fogadalom megszegése.
Gyenge vigasztalás gyanánt engedélyt kaptak arra, hogy külön órában temethessék el halottaikat a régi Vaugirard-temető külön sarkában, amelyet valamikor a rend birtokában levő földdarabból hasítottak ki.
Ezek az apácák csütörtökön is nagymisét hallgatnak, vecsernyét és minden ájtatosságot, úgy, mint vasárnap. Ezenfelül lelkiismeretesen megtartanak minden kis ünnepet, amelyeket a világi emberek úgyszólván nem is ismernek, amelyeket az egyház oly bőven pazarolt valamikor Franciaországban és pazarol még ma is Spanyolországban és Olaszországban. Kápolnai szolgálatuknak se vége, se hossza. Imádságaik mennyiségéről és tartamáról nem adhatunk helyesebb fogalmat, mint ha idézzük egyiküknek ezt a gyermeteg mondását: A jelöltek imádságai borzasztók, a noviciák imádságai még rosszabbak, a fogadalmasok imádságai még ennél is rosszabbak.
Hetenként egyszer összeül a káptalan; a főnöknő elnököl, a szavazó anyák részt vesznek benne. Sorra minden testvér letérdel a kőre és hangosan, mindnyájuk előtt bevallja a hét folyamán elkövetett hibáit és bűneit. A szavazó anyák minden bűnvallomás után tanácskoznak és hangosan szabják ki a penitenciát.
A nyilvános gyónáson felül, amelyen minden, kissé súlyosabb hibát bevallanak, a bocsánatos bűnök számára megvan náluk az úgynevezett bűnbánat. Bűnbánatot tartani annyi, mint mise alatt arcra borulni a főnöknő előtt mindaddig, míg ez, akit soha másként nem neveznek, mint anyánknak, a kórusi ülésének fáján halk koppantással jelt nem ad a bűnbánónak, hogy fölkelhet. Bűnbánatot nagyon jelentéktelen dolgok miatt tartanak. Egy pohár eltörése, a fátyol elszakítása, néhány másodperces akaratlan megkésés a miséről, az énekhang elhibázása a templomban stb. elegendő arra, hogy bűnbánatot tartsanak. A bűnbánat egészen önkéntes; maga a bűnbánó (ez a szó itt etimológiailag helyénvaló) ítéli el magát és rója ezt magára. Ünnepnapokon és vasárnapokon négy előénekes anya zengi az officiumokat egy négytámlás, nagy hangjegyállvány előtt. Egyszer az egyik előénekes anya rákezdett a zsoltárra, amely Eccé-vel* kezdődik és az Ecce helyett fennhangon ezt a három hangjegyet mondta: ut, si, sol s ezért a szórakozottságáért bűnbánatot szabott magára, ami az egész mise alatt tartott. A hibát óriásivá súlyosbította az, hogy a káptalan elnevette magát.
Ha valamelyik apácát, akár a főnöknőt is, a társalgóba hívják, leereszti a fátyolát, oly módon, emlékszünk rá, hogy csak a szája látszik ki belőle.
Idegenekkel csupán a főnöknő érintkezhetik. A többiek csak szűkebb családjuk tagjait láthatják, azokat is ritkán. Ha véletlenül világi személy jelentkezik, hogy meglátogathasson egy apácát, akit ismert vagy szeretett a világban, egész tárgyalás kell hozzá. Ha nő az illető, akkor néha talán megkapja az engedélyt; az apáca bejön és beszél vele a fatáblákon át, amelyek csak az anyja vagy a nővére előtt nyílnak meg. Magától értetődik, hogy férfiaknak sohasem adják meg ezt az engedélyt.
Ez Szent Benedeknek Martin Vergától szigorított szabályzata.
Ezek az apácák nem vidámak, nem rózsaarcúak és nem frissek, mint sok más szerzetesrend apácái. Sápadtak és komorak. 1825 és 1830 közt hárman megőrültek.

III

Szigorúságok

Aki be akar lépni a rendbe, az legalábbis két évig, gyakran négy évig is jelölt; négy évig novícia. Ritka dolog, hogy az ünnepélyes fogadalmat letehesse valaki huszonhárom vagy huszonnégy éves kora előtt. Martin Verga bernátrendi bencés apácái özvegyeket nem vesznek fel a rendjükbe.
Celláikban sokféle titkos kínzással gyötrik magukat, amikről nem szabad beszélniük soha.
Azon a napon, amelyen a novícia fogadalmat tesz, fölöltöztetik legdíszesebb ruháiba, fehér rózsákkal koszorúzzák, megfésülik és kigöndörítik a haját, azután leborul; nagy fekete leplet terítenek rá és a halotti officiumot éneklik. Azután az apácák két sorra oszlanak; az egyik sor elmegy mellette és siránkozó hangon mondja: Nővérünk meghalt, míg a másik sor csengő hangon ezt feleli rá: Immár él Krisztusban.
Abban az időben, amikor történetünk pereg, leánynevelő intézet csatlakozott a zárdához. Nemes, nagyobbrészt gazdag fiatal leányok intézete, akik között ott volt Sainte-Aulaire és Bélissen kisasszony és egy angol leány, aki a kitűnő katolikus Talbot* nevet viselte. Ezek a fiatal leányok, akiket az apácák négy fal között neveltek, a társadalomtól és a világtól való irtózásban nevelkedtek fel. Egyikük egyszer bevallotta előttünk: Ha csak az utca kövezetét láttam, tetőtől talpig megborzongtam. Kék ruhában jártak, fehér főkötőben és a mellükön aranyozott ezüst vagy réz Szentlélek-jelvényt viseltek. Bizonyos nagy ünnepnapokon, különösen Szent Márta ünnepén, különös kegy és páratlan kiváltság gyanánt megengedték nekik, hogy apácaruhába öltözzenek és végezhessék egész napon át a Szent Benedek megszabta officiumokat és kötelességeket. Eleinte az apácák adták nekik kölcsön fekete ruháikat. Ez azonban megszentségtelenítésnek látszott, és a főnöknő megtiltotta. Ezentúl csak a novíciák adhatták kölcsön a ruháikat. Megjegyzendő, hogy ez az átöltözködés, amelyet a zárda bizonyosan abban a titkos reményben tűrt és mozdított elő, hogy híveket szerez vele, és mintegy kóstolót ad ezeknek a gyermekeknek a szent ruházatból, a bentlakó lányok szemében valóságos boldogság és valóságos szórakozás számba ment. Mondjuk ki kereken: mulattatta őket. Ez új dolog volt, ez változást jelentett. Ártatlan gyermeki szempontok, amelyek különben mégsem értetik meg velünk, világi emberekkel, miféle boldogság van abban, hogy szenteltvíz-hintőt tarthat valaki a kezében, és órák hosszat állhat és énekelhet négyesben egy állvány előtt.
A növendékek az önsanyargatás kivételével mindenben a zárda szokásaihoz igazodtak. Van sok fiatalasszony, akinek, mikor kilépett a világba, még sokévi házasság után sem sikerült leszoknia arról, hogy valahányszor kopogtattak az ajtaján, sietve ezt ne mondja: Mindörökké! Valamint az apácák, a növendékek is csak a társalgóban láthatták szüleiket. Még az anyjuk sem kapott engedélyt arra, hogy megcsókolja őket. Íme, ennyire fajult a ridegség ebben a tekintetben. Egyszer egy fiatal leányt meglátogatott az anyja és a hároméves kis nővére. A leány sírt, mert nagyon szerette volna megcsókolni a kistestvérét. Lehetetlen. Könyörgött, legalább azt engedjék meg, hogy a gyermek benyújthassa a rácson át kicsi kezét, hogy legalább azt csókolhassa meg. Ezt is megtagadták, szinte megbotránkozottan.

IV

Örömök

Ezek a fiatal leányok mégis kedves emlékekkel töltötték meg ezt a komor házat. Bizonyos órákban megcsillant a gyermekség ebben a kolostorban. Pihenőre csengettek. Egy ajtó sarkig tárult. A madárkák ezt csicseregték: Pompás! Itt vannak a gyerekek! A kitóduló fiatalság elárasztotta a kertet, amelyet kereszt vágott négy részre, mint valami halotti leplet. Sugárzó arcok, fehér homlokok, ragyogó örömben fürdő ártatlan szemek, mindenféle hajnalok libegtek ebben a sötétségben. A zsoltárok, a harangok, a csengetések, a halotti csendítések, az officiumok után egyszerre csak felcsattant a kislányoknak ez a zsibongása, amely édesebb, mint a méhek zümmögése. Az öröm kaptára kitárult, és mindegyik meghozta a mézét. Játszottak, kiabáltak, csoportosultak, futkostak; gyönyörű kis fehér fogak csacsogtak a sarkokban; a fátylak távolról figyelték a kacagást, az árnyak kémlelték a sugárzást, de mit bánták ezek! Sugárzottak és kacagtak. Ennek a négy gyászos falnak megvolt a káprázatos pillanata. Ezek a falak részt vettek, halványan megderengtek ennyi vidámság visszfényében, ezeknek a méhrajoknak bájos kavargásában. Olyan volt ez, mint valami rózsaeső, amely áthull ezen a gyászon. A fiatal leányok bolondoztak az apácák szeme láttára; a bűntelenség tekintete nem feszélyezi az ártatlanságot. Annyi zord óra között ezeknek a gyermekeknek jóvoltából akadt egy boldog óra. A kicsikék ugrándoztak, a nagyok táncoltak. Ebben a kolostorban a játék egybevegyült a mennyel. Nem lehetett semmi elragadóbb és magasztosabb, mint ezeknek a friss lelkeknek a megtárulása. Homeros idejöhetett volna kacagni, Perrault-val,* és ebben a fekete kertben annyi volt az ifjúság, az egészség, a zaj, a sikoltozás, a kábulat, a gyönyörűség, a boldogság, hogy megkacagtatta volna mind az ősanyákat, a hőskölteménybelieket éppúgy, mint a mesebelieket, a trónon ülőket éppúgy, mint a kunyhóban lakókat, Hecubától* egészen a nagyanyóig.
Ebben a házban talán több afféle gyermeki mondás hangzott el, mint bárhol másutt, amelyekben mindig annyi a báj, és amelyek oly méla mosolygást fakasztanak. E gyászos négy fal között kiáltott fel egyszer egy ötéves gyermek:
– Anyám! Egy nagy azt mondta nekem, hogy már csak kilenc évig és tíz hónapig kell itt maradnom. Milyen boldog vagyok!
Itt folyt le ez az emlékezetes párbeszéd is:
EGY SZAVAZÓ ANYA: Miért sír, gyermekem?
A GYERMEK (hatéves, zokogva): Azt mondtam Alixnak, hogy tudom a francia történelmet. Ő azt mondta, hogy nem tudom, pedig tudom.
ALIX (a nagy, kilencéves): Nem. Nem tudja.
AZ ANYA: Hogyhogy, gyermekem?
ALIX: Azt mondta, hogy nyissam ki a könyvet, akárhol, és kérdezzek tőle valamit abból, ami a könyvben van, és ő megfelel rá.
– No és?
– Nem tudta.
– Lássuk csak. Mit kérdezett tőle?
– Kinyitottam a könyvet találomra, ahogy ő mondta, és feladtam neki az első kérdést, amit találtam.
– És mi volt ez az első kérdés?
– Ez volt: Mi történt ezután?
Itt tette valaki ezt a mélyértelmű megjegyzést egy kissé torkos papagájra, amely valamelyik intézeti hölgyé volt:
– Milyen bájos! Lenyalja a vajat a kenyérről, mint valami ember!
Ennek a kolostornak a kőpadlójáról szedték fel ezt a vallomást, amelyet egy hétéves bűnös előre megírt, hogy el ne felejtse:
"Atyám, bevallom, hogy fösvény voltam.
Atyám, bevallom, hogy házasságtörő voltam.
Atyám, bevallom, hogy szemet vetettem a férfiakra."
Ennek a kertnek a pázsitján rögtönözte egy hatéves rózsaszínű száj ezt a mesét, amelyet négy-öt éves kék szemek hallgattak:
– Volt egyszer három kis kakas, akik olyan országban éltek, ahol sok virág volt. Letépték a virágokat és betették a zsebükbe. Azután letépték a leveleket és betették a játékaik közé. Volt ott abban az országban egy farkas, és volt ott nagyon nagy erdő; és a farkas az erdőben volt; és megette a kis kakasokat.
És ezt a másik költeményt is:

Történt, hogy elcsattant egy botütés,
Polichinelle megverte a macskát,
Ez a macskának nem esett jól, ez rosszul esett neki.
Ekkor egy hölgy Polichinelle-t* börtönbe vetette.

Itt mondotta egy kis elhagyott lány, egy kis talált gyerek, akit a zárda könyörületből nevelt, az itt következő édes és szívszaggató szavakat. Hallotta, hogy a többiek az anyjukról beszélnek és ezt pöntyögte a kuckójában:
– Az én mamám nem volt ott, mikor én születtem!
Volt egy kövér kapusnővér, aki folytonosan loholt a folyosókon a kulcscsomójával, Agatha nővér volt a neve. A nagyon nagyok – a tíz éven felüliek – Agathokles-nek nevezték el.
Az ebédlő, ez a hosszúkás, négyszög alakú, nagy terem, amely csak a kert szintjéig érő boltozatos folyosóról kapott világosságot, homályos és nedves volt, és mint a gyermekek mondták – teli volt vadállatokkal. Minden szomszédos helyiség ide szállította a féregállományát. Mind a négy sarok kapott a növendékek nyelvén valami külön, kifejező nevet. Volt itt Pók-sarok, Hernyó-sarok, Pincebogár-sarok és Tücsök-sarok. A Tücsök-sarok a konyha szomszédságában volt és nagyon megbecsülték. Itt nem volt olyan hideg, mint másutt. Az ebédlőből ezek a nevek átkerültek az intézetbe és négy nemzet megkülönböztetésére szolgáltak, mint a régi Mazarin-kollégiumban. Mindegyik növendék tagja volt a négy nemzet közül valamelyiknek, aszerint, hogy étkezések idején az ebédlőnek melyik szöglete táján ült. Egyszer, mikor az érsek úr főpásztori látogatását végezte, látta, hogy abba az osztályba, amelyben volt, belép egy pirospozsgás, csodálatos szőke hajú, gyönyörű kislány és megkérdezte egy másik növendéktől, egy friss arcú, bájos barna lánykától, aki mellette állt:
– Ki ez?
– Ez pók, méltóságos uram.
– Ugyan! És az a másik?
– Az tücsök.
– És amaz?
– Az hernyó.
– Csakugyan? És maga?
– Én pincebogár vagyok, méltóságos uram.
Minden ilyenféle háznak megvan a maga különlegessége. Ennek a századnak az elején Écouen* egyike volt azoknak a kedves és szigorú helyeknek, ahol szinte fenséges homályban növekedtek a kis gyermeklányok. Écouenban, hogy megállapítsák az úrnapi körmenet sorrendjét, megkülönböztettek szüzeket és virágosokat. Voltak "baldachinosok" és "füstölők" is, mert az előbbiek tartották a baldachin zsinórjait, az utóbbiak lóbálták a füstölőt az Oltáriszentség előtt. A virágokat jog szerint a virágosok vitték. Elöl négy "szűz" ment. Nem volt ritka eset, hogy ennek a nagy napnak a reggelén ilyen kérdéseket lehetett hallani a hálóteremben:
– Ki szűz?
Madame Campan* idézi azt a mondást, amelyet egy hétéves "kicsi" mondott egy tizenhat éves "nagy"-nak, aki a körmenet élén haladt, míg ő, a kicsi, hátra került:
– Te szűz vagy; én nem vagyok szűz.

V

Szórakozások

Az ebédlő ajtaja felett nagy fekete betűkkel fel volt írva az az imádság, amelyet fehér Miatyánk-nak neveztek, és amelynek az volt az ereje, hogy az embert egyenesen a Paradicsomba juttatja:
"Kis fehér miatyánk, akit Isten alkotott, akit Isten mondott, akit Isten küldött a Paradicsomba. Este, mikor lefeküdtem, találltam (így!) három angyalt az ágyamba; egyik a végében feküdt, kettő a fejem fölött, a jóságos Szűz Mária középütt és azt mondta nekem: feküdjek le, ne féljek semmit. A Jóisten az én Atyám, a jóságos szűz az én Anyám, a három apostol az én testvérem, a három szűz az én nővérem. Testemet az az ing takarja, amelyben Isten született; a Szent Margit-kereszt van a mellemre rajzolva; a Szűz Anya jár a mezőkön, siratja Istent, találkozik Szent János úrral. Szent János úr, honnan jön? Ave Salusból jövök. Látta-e ott a Jóistent? Ott van a keresztfán, lábai lecsüngenek, kezei át vannak verve, kis fehér töviskalap a fején. Aki ezt elmondja este háromszor, reggel háromszor, végül megnyeri a Paradicsomot."
1827-ben ez a jellemző imádság háromszoros mészréteg alatt tűnt el a falról. Most már kezd elmosódni néhány akkori fiatal lány, most öregasszony emlékezetében.
A falra akasztott nagy feszület tette teljessé ennek az ebédlőnek a díszítését; egyetlen ajtaja – úgy hisszük, ezt már említettük – a kertre nyílt. Két keskeny asztal, amelyeknek mindkét oldalán fapadok húzódtak, két hosszú párhuzamos vonalban nyúlt az ebédlő egyik végétől a másikig. A falak fehérek voltak, az asztalok feketék; a kolostorokban szüntelenül a gyásznak ez a két színe váltakozik. Az étkezések merevek voltak, és a gyermekek tápláléka szűkös. Csak egy fényűzés volt: egy tál főzelék feltéttel vagy sós hal. Még ez a szegényes étrend, amelyben csupán a növendékek részesültek, ez is kivételes volt. A gyermekek ettek és hallgattak a hetes anya felügyelete alatt, aki időnként, ha egy-egy légy felröppent vagy zúgott a szabályzat ellenére, kinyitott és zajosan becsapott egy fatáblás könyvet. Ezt a csendet a szentek élete fűszerezte, amelyet fennhangon olvastak egy kis olvasópolcos széken a feszület lábánál. A felolvasó valamelyik nagy növendék volt, a hetes. Az asztalon bizonyos távolságban mázas agyagedények voltak, amelyekben a növendékek maguk mosták el a poharukat és az evőeszközüket és amelybe néha-néha beledobtak egy-egy hulladékot, kemény húsdarabot vagy romlott halat; ezért megbüntették őket; ezeket a tálakat vízmedencéknek nevezték.
Az a gyermek, aki megszegte a hallgatást, "keresztet vetett a nyelvével". Hol? A földön. Megnyalta a kövezetét. A pornak, mindenféle öröm végének, volt a hivatása, hogy megbüntesse ezeket a szegény kis rózsaszirmokat a bűnös fecsegésért.*
Volt a zárdában egy könyv, amelyet csak egyetlen példányban nyomtattak, és amelyet nem volt szabad olvasni. Ez Szent Benedek szabályzata volt. Titok, amelybe profán szemnek nem volt szabad beletekintenie. Nemo regulas, seu constitutiones nostras externis communicabit.*
A növendékeknek sikerült egyszer megkeríteni ezt a könyvet és mohón nekifeküdtek az olvasásnak, bár ezt az olvasást sűrűn félbeszakította a rémület, hogy rajtakapják őket, és ilyenkor gyorsan becsapták a könyvet. E nagy kockázat árán csak mérsékelt élvezetben volt részük. A "legérdekesebb" volt az a néhány érthetetlen lap, amelyen a fiatal fiúk bűneiről volt szó.
A kertben azon a sétaúton játszottak, amelyet néhány csenevész gyümölcsfa szegélyezett. Hiába volt a legszigorúbb fel-ügyelet és a legkeményebb büntetés, ha a szél megrázta a fákat, sikerült nekik néha lopva felszedni egy-egy zöld almát vagy rothadó barackot, vagy férges körtét. Most pedig hadd beszéljen helyettem egy levél, amely itt van előttem, s amelyet huszonöt évvel ezelőtt egy növendék írt, aki ma X. hercegnő, Párizs egyik legdivatosabb hölgye. Szó szerint idézem: "Az ember úgy dugdossa a körtéjét vagy az almáját, ahogy tudja. Mikor fölmegy, hogy vacsora előtt megvesse az ágyát, eldugja a párnája alá, és este megeszi az ágyában, ha pedig nem lehet, megeszi a félreeső helyen." Ez volt egyik legizgatóbb gyönyörűségük.
Egyszer, mikor az érsek úr megint látogatáson volt a zárdában, az egyik fiatal lány, Bouchard kisasszony, akinek az ereiben egy kevés Montmorency-vér* is csörgedezett, fogadott, hogy egynapi szabadságot kér tőle, ami szörnyű nagy dolog volt az ilyen szigorú zárdában. A fogadást megkötötték, de azok közül, akik állták, senki sem hitt a sikerben. Abban a pillanatban, mikor az érsek végigment a növendékek sora előtt, Bouchard kisasszony a többi növendék leírhatatlan rémületére, kilépett a sorból s ezt mondta: Méltóságos uram, egynapi szabadságot kérek. Bouchard kisasszony friss és nagy leány volt, az elképzelhető leggyönyörűbb rózsás kis arccal. Quélen* úr elmosolyodott és így felelt rá: Hogyhogy, kedves gyermekem, egynapi szabadságot! Három napot, ha tetszik. Három napot engedélyezek. A főnöknő nem tehetett semmit, az érsek így döntött. A zárdában botrány, ellenben öröm az intézetben. Képzelhető a hatás.
Azonban a komor zárda mégsem volt úgy elfalazva, hogy a világi szenvedélyek élete, a dráma, sőt a regény, be ne hatolt volna. Ennek bizonyítására beérjük azzal, hogy felhozunk és röviden elmondunk egy valóban megtörtént és kétségbevonhatatlan esetet, amely különben semmiféle vonatkozásban sincs és semmiféle szállal nem fűződik ahhoz a történethez, amelyet elbeszélünk. Csupán azért említjük ezt az esetet, hogy az olvasó lelkében teljessé rajzoljuk a zárda képét.
Tehát ebben az időben volt a zárdában egy titokzatos nő, aki nem volt apáca, akivel nagy tisztelettel bántak és akit madame Albertine-nek neveztek. Csak annyit tudtak róla, hogy őrült, és hogy a világban halottnak tartják. Az eset hátterében, úgy rebesgették, vagyoni viszonyok rendezése szerepelt, ami szükséges volt valami nagyszerű házasság érdekében.
Ez az alig harmincéves, barna, meglehetősen csinos nő tétován bámult nagy fekete szemével. Vajon látott-e? Ebben is kételkedtek. Nem is annyira járt, mint inkább siklott; sohasem beszélt; még abban sem voltak egészen bizonyosak, hogy vajon lélegzett-e. Az orrcimpái lappadtak és halványak voltak, mintha halott lett volna. Ha a kezéhez ért az ember, mintha havat fogott volna. Valami furcsa kísérteties báj volt benne. Ahová belépett, mindenki megdidergett. Egyszer az egyik nővér, mikor meglátta, így szólt a másikhoz:
– Halottnak tartják.
– Talán csakugyan halott – felelte a másik.
Százféle dolgot meséltek madame Albertine-ről. Ő volt a növendékek örökös kíváncsiságának tárgya. Volt a kápolnában egy karzat, amelyet Ökörszem-nek* hívtak. Erről a karzatról, amelynek csak egy kör alakú nyílása volt, egy ökörszem, hallgatta madame Albertine a misét. Rendszerint egyedül volt ott, mert erről a karzatról, amely az első emeleten volt, látni lehetett a hitszónokot vagy a miséző papot; ez pedig az apácáknak tilos volt. Egyszer előkelő származású fiatal pap állt a szószéken, Rohan herceg,* Franciaország pairje – 1815-ben, amikor még Léon herceg volt a neve, a vörös muskétások tisztje – aki 1830 után mint bíboros és Besancon érseke halt meg. Rohan úr ezúttal először prédikált a Kis Picpus zárdában. Madame Albertine rendszerint mélységes nyugalommal és teljes mozdulatlanságban hallgatta végig a szentbeszédeket és a miséket. Ezen a napon, mihelyt észrevette Rohan urat, félig felemelkedett, és a kápolna csendjében fölcsendült a hangja: Nini! Auguste! Az egész gyülekezet döbbenten fordult arra, a szónok föltekintett, de madame Albertine már visszasüllyedt mozdulatlanságába. A külső világnak egy lehelete, az életnek egy sugara suhant át egy pillanatra ezen a kihalt és fagyos arcon, aztán minden eltűnt, és az őrült megint hullává merevedett.
Azonban ez a két szó mindenkinek megoldotta a nyelvét, aki csak beszélni tudott a zárdában. Mennyi minden van ebben a két szóban: Nini! Auguste! Mennyi leleplezés! Rohan úrnak csakugyan Auguste volt a neve. Nyilvánvaló, hogy madame Albertine a legelőkelőbb világból származott, mivel ismerte Rohan urat; hogy ebben a világban magas rangja volt, mert ilyen bizalmasan szólított meg egy ilyen nagy urat; és hogy valamiféle viszonyban, talán rokoni, de egészen bizonyosan nagyon szoros viszonyban volt vele, mert tudta a keresztnevét.
Két igen szigorú hölgy, Choiseul és Sérent hercegnő sűrűn látogatta a rendházat; a Magnates mulieres* kiváltságának erejénél fogva léphettek be és nagy félelmet okoztak a nevelőintézetben. Mikor a két öreg hölgy bentjárt, valamennyi szegény kislány reszketett és lesütötte a szemét.
Egyébként Rohan úr, tudtán kívül, a növendékek érdeklődésének középpontja volt. Ebben az idő tájban nevezték ki a párizsi érsek helynökévé, addig is, míg püspök lesz. Szokása volt, hogy elég sűrűn jött énekes misét mondani a Kis Picpus apácáinak kápolnájába. A fiatal zárdanövendékek közül egyik sem láthatta a vászonfüggöny miatt, de bársonyos és kissé magas hangja volt, és a növendékeknek sikerült majdnem mindig ráismerniük. Muskétás tiszt volt valaha; és azt mondogatták róla, hogy nagyon hiú, gondosan fésülte szép gesztenyeszínű haját, mely fürtökben övezte a fejét, és pompás, széles fekete öve és kimondhatatlanul elegáns szabású fekete reverendája volt. Rendkívül élénken foglalkoztatta mindezeket a tizenhat éves képzeleteket.
Kívülről semmiféle zaj sem hatolt a zárdába. Azonban volt egy olyan év, amikor beszűrődött egy fuvola hangja. Ez valóságos esemény volt, és az akkori növendékek még mindig emlékeznek rá.
Valaki a szomszédban játszott ezen a fuvolán. Ez a fuvola szüntelenül ugyanazt a dallamot játszotta, ezt a ma már nagyon-nagyon távoli dallamot: Jer Zétulbé, légy szívem királya, és ez napjában kétszer vagy háromszor felhangzott.
A fiatal leányok órák hosszat elhallgatták, a szavazó anyák fel voltak háborodva, az agyvelők dolgoztak, a büntetések záporzottak. Hónapokon át tartott ez. A növendékek többé-kevésbé mind szerelmesek voltak az ismeretlen muzsikusba. Mindegyik Zétulbéről álmodozott. A fuvolabúgás a Droit-Mur utca felől jött; mindent odaadtak volna, mindent megkockáztattak volna, mindent megpróbáltak volna, hogy legalább csak egy másodpercre lássák, megsejtsék, észrevegyék a "fiatalembert", aki ilyen gyönyörűségesen játszik ezen a fuvolán, és aki tudtán kívül egyúttal ezeken a lelkeken is játszik. Akadtak, akik valami személyzeti ajtón kiszöktek és fölmentek a Droit-Mur utca oldalán egészen a harmadik emeletre, hogy megpróbáljanak látni valamit a szomszédba nyíló ablakon át. Lehetetlenség volt. Egyikük arra vetemedett, hogy kidugta a karját a feje felett, a rácson át és meglengette fehér zsebkendőjét. Kettő még vakmerőbb volt. Módját ejtették, hogy életük kockáztatásával felmásznak egészen a tetőre és sikerült nekik végre meglátni a "fiatalembert". Vén, vak és tönkrement emigráns nemes volt, a padlásszobájában fuvolázott a maga mulatságára.

VI

A kis zárda

A Kis Picpus-nek ebben az övezetében három egészen külön épület volt, a nagy zárda, amelyben az apácák laktak, a nevelőintézet, amelyben a növendékek voltak elszállásolva, és végül az úgynevezett kis zárda. Ez kertes épülettömb volt, amelyben együtt laktak mindenféle rendből való öreg apácák, maradékai a forradalomban lerombolt kolostoroknak; zűrzavarosan egybekeveredett itt mindenféle és minden elképzelhető szerzetbeli fekete, szürke és fehér apácaruha; ha szabad volna ilyen szavakat összekapcsolni, akkor tulitarka zárdának lehetett volna nevezni.
A császárság óta megengedték ezeknek a szegény szétszórt és hajléktalan apácáknak, hogy meghúzhassák magukat itt a bernátrendi bencés apácák szárnyai alatt. A kormány valamennyi kis nyugdíjat fizetett nekik. A Kis Picpus apácái készségesen befogadták őket. Furcsa egyveleg volt ez. Mindegyik a maga rendi szabályzata szerint élt. Az intézeti növendékeknek kivételes szórakozás gyanánt néha megengedték, hogy meglátogassák őket; ennek a következménye az, hogy ezek a fiatal lelkek megőrizték egyebek közt a Szent Vazulról, Szent Skolasztikáról, és Szent Jacobáról nevezett anyák emlékét.
Egyik ilyen menekült apáca úgyszólván otthon érezte magát. Szent Auróra rendi apáca volt ez, rendjének utolsó élő tagja. A Szent Auróra rendi apácák régi zárdája a tizennyolcadik század eleje óta éppen ez a Kis Picpus rendház volt, amely később Martin Verga bencés apácáinak a tulajdona lett. Ez a szent apáca, aki sokkal szegényebb volt, hogysem rendjének pompás ruháját viselhette volna, ami fehér ruha volt skarlátvörös skapuláréval, jámborul valami kis babát öltöztetett fel így, amelyet gyönyörködve szokott mutogatni és halálos ágyán a rendházra hagyományozott. 1824-ben ebből a rendből már csak egy apáca volt; ma már csupán egy baba van belőle.
Ezeken a jámbor anyákon kívül néhány idősebb világi hölgy is engedélyt kapott a főnöknőtől, hogy a kis zárdába vonulhasson vissza, mint madame Albertine is. Ezek között volt Beaufort d'Hautpoul méltóságos asszony és Dufresne márkiné őméltósága. Volt még egy, akit a zárdában csak arról a rettenetes trombitálásról ismertek, amelyet orrfúvás közben végzett. A növendékek madame Trombolinak nevezték.
1820 vagy 1821 táján madame de Genlis,* aki ebben az idő tájban kis időszaki folyóiratot szerkesztett Intrépide címen, engedélyt kért, hogy mint lakó beléphessen a Kis Picpus zárdába. Az orléans-i herceg* őfensége ajánlotta. A kaptár felzúgott; a szavazó anyák csak úgy reszkettek; mert madame de Genlis regényeket írt. De kijelentette, hogy elsősorban ő maga kárhoztatja ezeket, és hogy most már elérkezett a rideg jámborság fejlődési fokára. Istennek és a hercegnek a segítségével bejutott. Hat-nyolc hónap múlva azonban távozott és azt vetette ürügyül, hogy a kert nem eléggé árnyékos. Az apácák boldogok voltak. Ámbár nagyon idős hölgy volt, még mindig hárfázott, mégpedig kitűnően.
Távozóban otthagyta a nyomát a cellájában. Madame de Genlis babonás és latinos műveltségű volt. Ez a két vonás eléggé jól jellemzi. Néhány évvel ezelőtt még látható volt cellája egyik kis szekrényének a belsejében, ahová pénzét és ékszereit szokta bezárni, ez az öt latin verssor, amelyeket saját kezűleg írt vörös tintával sárga papirosra, és amelyeknek, meggyőződése szerint, megvan az az erejük, hogy elriasztják a tolvajokat:

Három test, nem egyenlőn bűnös, függ a kereszten:
Dismas és Gesmas, s középütt a hatalmas egy Isten;
A pokolé nyomorult Gesmas, Dismas jut a mennyben.
Éltünk s javaink oltalma az egy igaz Isten.
Mondd csak e verseket, hogy tolvaj tőled sose csenjen.

E tizenhatodik századi latinsággal írt vers kapcsán felvetődik a kérdés: vajon a kálváriái két latornak Dimas és Gestas volt-e a neve, amint általában hiszik, vagy pedig Dismas és Gesmas. Ez az írásmód valószínűleg nem lett volna ínyére Gestas vikomtnak, aki a múlt században azzal büszkélkedett, hogy a gonosz latortól származik.
Egyébként az irgalmas nővérek rendíthetetlenül hisznek abban a gyakorlati hatásban, amelyet ennek a versnek tulajdonítottak. A rendház templomát, amely úgy épült, hogy valóságos sánc gyanánt vágta el a nagy zárdát a leánynevelőintézettől, természetesen közösen használta az intézet, a nagy zárda és a kis zárda. Egy szűk ajtón át, amely az utcára nyílt, még a közönséget is bebocsátották. De minden úgy volt elrendezve, hogy egyetlen zárdái lakó sem láthatta világi embernek az arcát. Képzeljünk el egy templomot, amelynek szentélyét megragadta valami gigászi kéz és úgy elhajlította, hogy már nem folytatódott az oltár mögött, mint rendes templomokban, hanem jobb felé a misézőtől, mint valami sötét terem vagy üreg; képzeljük el, hogy ez a terem hét láb magas függönnyel van elzárva, amelyről már említést tettünk; szorítsuk bele ennek a függönynek az árnyékába, a faülésekbe balra a fogadalmas nővéreket, jobbra hátul a növendékeket, a jelölteket és a novíciákat, és lesz bizonyos fogalmunk arról, hogy hogyan vettek részt a Kis Picpus apácái az istentiszteleten. Ezt az üreget, amelyet kórusnak neveztek, folyosó kötötte össze a zárdával. A templom a kert felől kapott világítást. Mikor az apácák olyan miséken vettek részt, amelyeken szabályzatuk csendet parancsolt rájuk, a közönséget csupán az imazsámolyok zajosan felnyíló vagy lecsapó párkányainak a koppanása figyelmeztette a jelenlétükre.

VII

Néhány sziluett ebből a homályból

Az 1819-től 1825-ig eltelt hat éven keresztül a Kis Picpus főnöknője Blemeur kisasszony volt, szerzetesi nevén Innocentia anya. Annak a Marguerite de Blemeurnek a családjából származott, aki a Szent Benedek-rendi szentek élettörténetét megírta. Már másodízben volt főnöknő. Körülbelül hatvanéves, zömök, kövér, "repedtfazék-hangú" nő volt, mondja az a levél, amelyből már idéztünk; különben kiváló nő, az egyetlen vidám ember az egész zárdában, és éppen ezért imádták.
Innocentia anya méltó volt őséhez, Marguerite-hez, a Benedek-rend madame Dacier-jához.* Művelt, tanult, tudós, tájékozott nő volt, érdekelte a történelem, jártas volt a latinban, otthonos a görögben, csordultig volt a héberrel, és inkább bencés barát volt, mint bencés apáca.
A másodfőnöknő Cineres anya volt, egy majdnem teljesen vak, öreg spanyol apáca.
A szavazó anyák közt legtekintélyesebbek voltak: Szent Honorináról nevezett anya, a kincstáros, Szent Gertrudról nevezett anya, az újoncok mestere, a Szent Angyalokról nevezett anya, másodmester, Gyümölcsoltó Boldogasszonyról nevezett anya, a templomanya, Szent Ágostonról nevezett anya, betegápoló, az egyetlen rosszindulatú nő az egész zárdában; továbbá az egészen fiatal, csodálatos hangú, Szent Matildról nevezett anya (Gauvain kisasszony),* az Angyalokról nevezett anya (Drouet kisasszony),* aki volt a Fiiles Dieu-zárdában és a Trésor-zárdában Gisors és Magny között; a Szent Józsefről nevezett anya (Cogolludo kisasszony),* a Szent Adélról nevezett anya (Auverney kisasszony);* az isteni irgalmasságról nevezett anya (Cifuentes kisasszony, aki nem bírta az önsanyargatást); az isteni könyörületről nevezett anya (Miltiére kisasszony, akit a szabályzat ellenére vettek fel hatvanéves korában, mert nagyon gazdag volt); az isteni gondviselésről nevezett anya (Laudiniére kisasszony); Mária Bemutatásáról nevezett anya (Siguenza kisasszony), aki 1847-ben főnöknő lett; végül a Szent Celináról nevezett anya (Ceracchi szobrász nővére),* aki megőrült; és Chantal Szent Franciskáról nevezett anya (Suzon kisasszony), aki ugyancsak megőrült.
A legszebbek közé tartozott egy bájos, huszonhárom éves lány, aki Bourbon-szigetéről* való volt és Roze lovag* leszármazottja, akinek a világban Roze kisasszony, a szerzetben pedig a Mária mennybemeneteléről nevezett anya volt a neve.
Szent Matildról nevezett anya, aki az ének és a kar gondnoka volt, ebben szívesen használta fel a növendékeket. Rendesen teljes hangsort választott közülük, vagyis hetet, a tíz-tizenhat évesek közül, akiket hangjuk és alakjuk szerint válogatott ki, állva énekeltetett és kor szerint, orgonasíp módjára állított sorba. Ez olyasféle látvány volt, mint egy fiatal lányokból való pásztorsíp, mint egy angyalokból összeállított eleven Pán-síp.
A laikus nővérek közül a növendékek legjobban szerették a Szent Eufráziáról nevezett nővért, a Szent Margitról nevezett nővért és a Szent Mártáról nevezett nővért, aki második gyermekkorát élte, és a Szent Mihályról nevezett nővért, akinek hosszú orrán nagyokat nevettek.
Mindezek a nők kedvesek voltak mindezekhez a gyermekekhez. Az apácák csak önmagukhoz voltak szigorúak. Befűteni csupán az intézetben szoktak és itt a táplálék a zárda táplálékához képest választékos volt. És ezenfelül mindenre kiterjedt a figyelmességük. Csak éppen ha egy növendék elment egy apáca mellett és szólt hozzá, az apáca sohasem felelt.
E hallgatási parancsnak az lett a következménye, hogy a beszédet az egész zárdában mintegy megvonta az emberi teremtményektől és élettelen tárgyakra ruházta. Néha a templom harangja beszélt, néha a kertész csengettyűje. Egy éles hangú csengő, amely a kapusnővér mellett függött és az egész házban hallatszott, különféle csendülésekkel, afféle akusztikus távíró módjára jelezte az anyagi élet minden teljesítendő munkáját és a társalgóba szólította a háznak ezt vagy amazt a lakóját, ha szükség volt rá. Minden személynek és minden dolognak megvolt a maga jelzése. A főnöknő jelzése egy és egy; a másodfőnöknőé egy és kettő. Hat-öt jelezte a tanítás kezdetét, úgyhogy a növendékek sohasem mondták így: megyünk az osztályba, hanem csak így: hat-ötre megyünk. Négy-négy volt a madame de Genlis jelzése. Ezt nagyon sűrűn hallották. Az ördög négyesfogata ez, mondták a rossznyelvűek. Tizenkilenc csendülés nagy eseményt jelzett. Ez a klauzúra ajtajának, ennek a szörnyű nagy reteszekkel teletűzdelt vaslapnak a kinyitása volt, amely csak az érsek előtt fordult meg sarkaiban.
Rajta és a kertészen kívül, mint említettük, semmiféle férfi nem léphetett a zárdába. A növendékek még két férfit láttak ezeken kívül: az egyik Banés abbé volt, az öreg és csúf gyóntató, akit alkalmuk volt látni a kórusban egy rácson át, a másik Ansiaux úr, a rajztanár, akit az a levél, amelynek néhány sorát már olvastuk, Anciot úrnak keresztel és undok vén púposnak fest.
Amint látjuk, ezek a férfiak jól ki voltak válogatva.
Ilyen volt ez a furcsa ház.

VIII

Post corda lapides*

Miután felvázoltuk az erkölcsi képét, nem lesz haszontalan néhány szóval jelezni az anyagi ábrázatát. Az olvasónak már van bizonyos fogalma róla.
A Kis Picpus-Saint-Antoine zárda majdnem egészen betöltötte azt a hatalmas trapézt, amelyet a Polonceau utca, a Droit-Mur utca, a Kis Picpus utca és az a bezárt utcácska alkotott, amelyet a régi térképek Aumarais sikátornak neveznek. E négy utca úgy határolta ezt a trapézt, mint valami sánc. A zárda többféle épületből és kertből állt. A főépület egészében véve két, felemás épület összeragasztása volt, amelyek madártávlatból nézve meglehetősen pontosan olyan rajzot mutattak, mint valami földre fektetett akasztófa. Az akasztófa törzse teljesen elfoglalta a Droit-Mur utcának azt a részét, amelyet a Kis Picpus utca és a Polonceau utca zárt be; a karja magas, szürke és szigorú rácsos homlokzat volt, amely a Kis Picpus utcára nézett; a 62. számú nagykapu jelezte a végét. Ennek a homlokzatnak a közepe felé régi, alacsony, boltozatos kapu fehérlett a portól és hamutól, amelyen a pókok szőtték hálójukat, és amely csak vasárnap nyílt ki egy-két órára vagy olyan ritka alkalmakkor, amikor valamelyik apácának a koporsója távozott a zárdából. Ez volt a nyilvános bejárata a templomnak. Az akasztófa környéke négyszögletes terem volt, amely cselédszobául szolgált, és amelyet az apácák kamrá-nak neveztek. Az akasztófa törzsében voltak az anyák és a nővérek cellái és a noviciátus. A karjában a konyhák, az ebédlő, oldalában a folyosó és a templom. A 62. számú kapu és a zárt Aumarais sikátor közt volt a leánynevelő intézet, amely az utcáról nem látszott. A trapéz többi részét a kert alkotta, amely sokkal alacsonyabban volt, mint a Polonceau utca szintje; ezért látszottak a falak belülről sokkal magasabbnak, mint kívülről. Az enyhén domború kertnek a közepén, egy dombocska tetején szép hegyes és kúp alakú fenyő volt, amelyből mint valami pajzsnak a csúcsos köldökéből négy nagy sétaút sugárzott ki, és a nagy utak ágai közt kettesével elhelyezve nyolc kicsi, úgy, hogyha a kert kör alakú lett volna, a sétautak mértani rajza hasonlított volna kerékre fektetett kereszthez. A sétautak, amelyek mind a kertnek nagyon is szabálytalan falába torkollottak, nem voltak egyforma hosszúak. Ribiszkebokrok szegélyezték őket. Sudár nyárfák sora húzódott a kert végében a régi zárda romjaitól, amelyek a Droit-Mur utca sarkán voltak, egészen a kis zárdáig, amely az Aumarais sikátor sarkára rúgott ki. A kis zárda előtt volt az úgynevezett kis kert. Vegyünk hozzá ehhez még egy udvart, mindenféle különböző szögletet, amelyeket a belső épülettömbök alkottak, valóságos börtönfalakat, továbbá minden kilátás és minden szomszédság gyanánt a Polonceau utca túlsó oldalát szegélyező tetők fekete vonalát, és teljes képet tudunk alkotni arról, milyen volt negyvenöt évvel ezelőtt a Kis Picpus bencés apácáinak háza. Ez a szent ház pontosan egy labdaház helyén épült, amely a tizenegyedik századtól a tizenhatodikig híres volt, és amelyet a tizenegyezer ördög tanyájá-nak neveztek.
Különben ezek az utcák Párizs legrégibb utcái voltak. A Droit-Mur és Aumarais nevek nagyon régiek; az utcák, amelyek viselik őket, még sokkal régibbek. Az Aumarais sikátornak azelőtt Maugout sikátor volt a neve; a Droit-Mur utcának pedig Csipkerózsa utca, mert Isten előbb nyitotta ki a virágokat, mielőtt még az ember faragta volna a köveket.

IX

Száz év a mellkendő alatt

Mivel belemerültünk annak részletes leírásába, hogy milyen volt valaha a Kis Picpus zárda, és mivel bele mertünk nézni ebbe a titkolózó menedékhelybe, engedjen meg az olvasó még egy kitérést, amely alapjában véve nem tartozik ehhez a könyvhöz, azonban jellegzetes és hasznos, annyiban, mert megérteti velünk, hogy még a zárdáknak is megvannak a maga eredeti alakjai.
Volt a kis zárdában egy százéves apáca, aki a Fontevrault apátságból* került ide. A forradalom előtt ő maga is világi életet élt. Sokat beszélt Miromesnil* úrról, aki főpecsétőr volt XVI. Lajos alatt, és valami Duplát elnök feleségéről, akivel benső ismeretségben volt. Az volt a gyönyörűsége és a hiúsága, hogy minden alkalommal előhozta ezt a két nevet. Csodákat mesélt a fontevrault-i apátságról, hogy olyan, mint egy város és hogy ott utcák vannak a kolostorban.
Picardiai tájszólással beszélt, ami mulattatta a növendékeket. Fogadalmait minden évben ünnepélyesen megújította és az eskütétel pillanatában ezt mondta a papnak: Szent Ferenc őméltósága fogadalmat teve Szent Julianus őméltóságának, Szent Julianus őméltósága Szent Eusebius őméltóságának, Szent Eusebius őméltósága fogadalmat teve Procopius őméltóságának stb., stb.; így teszek én is fogadalmat önnek, atyám. – És a növendékek nem is a markukba, hanem a fátyluk alatt kacagtak; bájos kis fojtott kacagás, amelynek hallatára a szavazó anyák összeráncolták szemöldöküket.
Máskor a százesztendős apáca történeteket mesélt. Elmondta, hogy fiatal korában a bernátrendi barátok voltak olyan legények, mint a muskétások. Egy század beszélt belőle, de ez a tizennyolcadik század volt. Elmesélte a négyféle bor champagne-i és bourgogne-i szokását. A forradalom előtt, ha valami előkelő személyiség, egy-egy francia marsall, királyi herceg és pair átment valamelyik bourgogne-i vagy champagne-i városon, akkor a város képviselete üdvözölte és átnyújtott neki négy ezüstserleget, amelyekbe négy különféle bort öntöttek. Az első serlegen ez a felirat volt: majombor, a másikon: oroszlánbor, a harmadikon: birkabor, a negyediken: disznóbor. Ez a négy felirat jelenti a részegség négy fokozatát: az első fokozat felvidámít, a második felizgat, a harmadik elbutít, végül a negyedik elállatiasít.
Egy szekrényben zár alatt titokzatos tárgyat őrzött, nagyon ragaszkodott hozzá. A fontevrault-i szabályzat nem tiltotta meg neki. Ezt a tárgyat senkinek sem volt hajlandó megmutatni. Bezárkózott, a szabályzata ezt is megengedte, és így rejtőzködött el, valahányszor ezt a valamit szemlélni akarta. Ha lépteket hallott a folyosón, lázas sietséggel, amily gyorsan csak öreg keze bírta, bezárta a szekrényt. Ha erről beszéltek előtte, csak hallgatott, pedig máskor nagyon beszédes volt. A legkíváncsibbak is kudarcot vallottak a hallgatásával, és a legszívósabbak is a makacsságával szemben. Így ez is örökös magyarázgatások tárgya volt mindazoknak, akiknek nem volt dolguk vagy akik unatkoztak a zárdában. Hát mi lehetett ez a nagyon drága és nagyon titokzatos kincse a százesztendős apácának? Bizonyosan valami szent könyv? Valami ritka rózsafüzér? Valami hiteles ereklye? Találgatásokba bonyolódtak. Alig hunyta be a szemét szegény öreg, odasiettek a szerkényéhez, kissé talán illetlenül gyorsan, és kinyitották. Ott találták a tárgyat háromszoros gyolcsba takarva, mint valami megszentelt ostyatálkát. Faënzai tál volt ez, amelyen amorettek röpködnek és óriási klistérekkel felfegyverkezett gyógyszerészlegények üldözik őket. Ez a kergetőzés csupa fintor és komikus helyzet. Az egyik bájos kis amorettben már benne van a fecskendő. Küszködik, csapkod kicsi szárnyaival és még megpróbál elrepülni, de a bolondos legény sátáni kacagásban tör ki. Tanulság: a szerelmet legyőzi a kólika. Meglehet, hogy ez a különben nagyon érdekes tál abban a megtiszteltetésben is részes, hogy ötletet adott Moliére-nek;* 1845 szeptemberében még megvolt; Beaumarchais körút egyik ószerese árulta.
Ez a jóságos öreg semmiféle külső látogatót nem volt hajlandó fogadni, mint mondotta, azért, mert a társalgó nagyon lehangoló.

X

Az Örök Imádás eredete

Különben ez a majdnem sírboltszerű társalgó, amelyről megpróbáltunk fogalmat adni, teljesen helyi jellegű intézmény, és nem fordul elő ugyanilyen rideg alakban más zárdában. Például a Temple utcabeli zárdában, amely igaz, hogy más rend, a fekete táblákat barna függönyök helyettesítették, és maga a társalgó padlózott szalon volt, amelynek az ablakait fehér fátyolfüggönyök keretezték, és falai mindenféle képeket hordoztak: például egy elfátyolozatlan arcú bencés apáca arcképét, festett virágcsokrokat, sőt még török fejet is.
A Temple utcabeli zárda kertjében volt az az indiai gesztenyefa, amelyet Franciaország legszebb és legnagyobb gesztenyefájának tartottak, és amelynek a tizennyolcadik század derék népe között az volt a híre, hogy apja a királyság valamennyi gesztenyefájának.
Említettük már, hogy ezt a Temple-zárdát az Örök Imádás bencés apácái foglalták el, vagyis egészen másfajta bencés apácák, mint azok, akik Citeaux-tól függtek. Az Örök Imádásnak ez a rendje nem nagyon régi és nem nyúlik vissza messzebbre kétszáz évnél. 1649-ben néhány napi időközben két ízben is megszentségtelenítették az Oltáriszentséget Párizs két templomában, a Saint-Sulpice-ben és a Saint-Jean en Gréve-ben; borzalmas és elképzelhetetlen szentségtörés volt ez, felháborította az egész várost. A Saint-Germain-des-Prés nagyvikáriuspriorja egész papságának ünnepélyes körmenetet rendelt, amelyen a pápai nuncius végezte a szertartást, de ezt a kiengesztelést nem tartotta elégnek két jámbor hölgy: Courtinné Boucs márkiné és Cháteauvieux grófnő. Ezt a bántalmat, amely a "legméltóságosabb Oltáriszentséget" érte, ámbár már régen elmúlt, nem tudta elfelejteni ez a két jámbor lélek, és úgy gondolták, hogy csak azzal lehet jóvátenni, ha valamelyik apácazárdában "Örök Imádás"-t tartanak. Mind a kettő, az egyik 1652-ben, a másik 1653-ban, jelentékeny összegeket adományozott az Oltáriszentségről elnevezett Catherine de Bar bencés apácának, hogy e kegyes célra Szent Benedek-rendi kolostort alapítson; erre az alapításra az első engedélyt megadta Catherine de Bar anyának de Metz úr, Saint-Germain apátja, "azzal a megszorítással, hogy csak olyan lányokat lehet fölvenni, akik legalább háromszáz frank jövedelmet hoznak magukkal, ami hatezer frank tőkének felel meg". Saint-Germain apátja után a király kiadta az engedélyokmányt, és mind a kettőt, az apáti engedélyt és a királyi okmányt helybenhagyta 1654-ben a legfőbb számvevőszék és a parlament.
Ez az eredete és törvényes szentesítése az Oltáriszentség örök imádása párizsi bencés apáca rendházának. Első zárdájuk "újonnan épült" a Casette utcában, de Boucs és de Cháteauvieux úrhölgyek költségén.
Amint látjuk, ez a rend nem egyesült a citeaux-i úgynevezett bencés apácákkal. A Saint-Germain-des-Prés apátjától függött, éppúgy, mint ahogy a Sacré-Coeur apácák a jezsuiták generálisától, és az irgalmas nővérek a lazaristák generálisától függenek.
Teljesen eltért a Kis Picpus bernátrendi apácáitól, akiknek az otthonát bemutattuk. 1657-ben VII. Sándor pápa külön brévével* engedélyezte a Kis Picpus bernátrendi apácáinak, hogy éppúgy gyakorolhatják az Örök Imádást, mint az Oltáriszentségről elnevezett bencés apácák. Azonban a két rend még ezután is különváltan maradt.

XI

A Kis Picpus pusztulása

A Restauráció kezdete óta a Kis Picpus zárda hanyatlott, ami egyik része a rend általános pusztulásának, amely a tizennyolcadik század végétől kezdve lassan-lassan kivesz, mint minden szerzetesrend. A szemlélődés éppúgy, mint az imádság, szükséglete az emberiségnek, azonban mint minden, amihez a forradalom hozzáért, ez is át fog alakulni, és míg előbb ellensége volt a társadalmi haladásnak, most majd javára válhat.
A Kis Picpus ház gyorsan elnéptelenedett. 1840-ben megszűnt a kis zárda, megszűnt a leánynevelő intézet. Nem voltak már sem öreg nők, sem fiatal lányok; amazok meghaltak, emezek kiröppentek. Volaverunt.
Az Örök Imádás szabályzata olyan szigorú, hogy elrémít; egyre kevesebben éreznek hivatást, a rendben nincs utánpótlás. 1845-ben, hébe-hóba még beavattatta magát egy-egy laikus nővér, de fogadalmas apáca nem akadt. Negyven évvel ezelőtt az apácák még majdnem százan voltak, tizenöt évvel ezelőtt nem voltak többen huszonnyolcnál. Hányan vannak ma? 1847-ben a főnöknő fiatal volt, ami arra mutatott, hogy már csak szűkebb körből lehetett választani. Nem volt még negyvenéves. Minél jobban csökken a számuk, annál fárasztóbb az életük; mindegyiknek a szolgálata kimerítőbb; már szemlátomást közeledett az a pillanat, amelyben csak tizenketten lesznek, hogy fájdalmas és görnyedt vállukon hordozzák Szent Benedek súlyos szabályzatát. A teher könyörtelen és kevesek számára ugyanakkora, mint sokak számára. Rájuk súlyosodott, agyonnyomja őket. Bele is halnak. Abban az időben, mikor e könyv szerzője még Párizsban lakott, ketten haltak meg. Az egyik huszonöt éves volt, a másik huszonhárom. Ez elmondhatná, mint Julia Alpinula: Hic jaceo, vixi annos viginti et tres.* Ennek a hanyatlásnak a következménye az is, hogy a zárda lemondott a leánynevelésről.
Nem mulaszthattuk el, hogy mikor elmentünk e különös, titokzatos, sötét ház előtt, be ne lépjünk és be ne vezessük lélekben azokat, akik követnek bennünket, és akik hallgatják, némelyek talán haszonnal, Jean Valjean mélabús történetét. Bepillantottunk ebbe a közösségbe, amely színültig van ósdi szokásokkal, amelyek ma olyan különöseknek tűnnek fel. Ez az elzárt kert. Hortus conclusus. Részletesen beszéltünk erről a különös helyről, de tisztelettel, legalábbis annyira, amennyire a tisztelet és a részletesség megfér egymással. Nem értünk mindent, de nem gúnyolunk semmit. Éppoly messze vagyunk Joseph de Maistre hozsannájától, aki végül a hóhért is szentté avatja, mint Voltaire kacagásától, aki még a feszületet is kicsúfolja.
Jegyezzük meg mellékesen, hogy ez következetlenség Voltaire-től; mert Voltaire éppúgy megvédelmezte volna Jézust, mint ahogy síkra szállt Calas* érdekében; és éppen azok számára, akik tagadják az Isten megtestesülését, vajon mit jelent a feszület? A bölcs meggyilkolását.
A tizenkilencedik században a vallásos gondolat válságba jutott. Elfelejtenek bizonyos dolgokat és ezt helyesen teszik, feltéve, hogy annak helyébe, amit elfelejtenek, mást tanulnak. Az emberi szív nem bírja az ürességet. Bizonyos rombolások történnek és helyes, hogy megtörténnek, de csak azzal a feltétellel, ha nyomon követi őket az újjáépítés.
Addig is tanulmányozzuk azokat a dolgokat, amik már nincsenek. Ismernünk kell őket, legalább azért, hogy óvakodjunk tőlük. A múlt utánzatai hamis nevek alá bújnak és szeretik jövendőnek nevezni magukat. Ez a kísértet, a múlt, szereti meghamisítani az útlevelét. Barátkozzunk meg azzal a gondolattal, hogy csapda van előttünk. Álljunk elébe! A múltnak van egy arca: a babona, és egy álarca: a képmutatás. Mutassuk meg az arcát és rántsuk le az álarcát.
A zárdák kérdése bonyolult. Egyrészt a civilizáció kérdése, amely kárhoztatja őket; másrészt a szabadság kérdése, amely pártfogolja őket.

HETEDIK KÖNYV

KITÉRÉS

I

A zárda mint elvont fogalom

Ez a könyv dráma, amelynek főszereplője a végtelen.
Másik szereplője az ember.
Ennélfogva, mivel zárda akadt az utunkba, be kellett mennünk. Miért? Azért, mert a zárda, amely éppúgy sajátsága a keletnek, mint a nyugatnak, az ókornak, mint a mai időknek, a pogányságnak, a buddhizmusnak, az iszlámnak éppúgy, mint a kereszténységnek, egyike azoknak az optikai műszereknek, amelyekkel az ember a végtelent kémleli.
Itt nincs helyünk rá, hogy terjengősen fejtegessünk bizonyos gondolatokat, mindazonáltal, bár teljes mértékben fenntartjuk véleményünket, megszorításainkat, sőt ellenérzésünket, meg kell mondanunk, hogy valahányszor az emberben a helyesen vagy helytelenül felfogott végtelennel találkozunk, úgy érezzük, hogy tisztelet ejt rabul.
Van a zsinagógában, a mecsetben, a pagodában, a wigwamban undorító vonás, amit kárhoztatunk, és fenséges vonás, amit imádunk.
Micsoda szemlélődés ez a léleknek, micsoda határtalan álmodozás!
Az Isten visszfénye az emberség falán.

II

A zárda mint történelmi tény

A történelem, az ész és az igazság szempontjából a szerzetesség kárhozatos.
Ha valamely nemzetben a kolostorok elszaporodnak, akadályai a vérkeringésnek, zavaró intézmények, a henyélés központjai ott, ahol a munka központjaira van szükség. A szerzetesi közösségek a nagy; társadalmi közösségben olyanok, mint a fagyöngy a tölgyfán, a szemölcs az emberi testen. Virágzásuk és pocakjuk az ország elszegényedése. A szerzetesi rendszer, amely jó volt a civilizáció kezdetén, mert hasznos volt arra, hogy lelki eszközökkel előidézze az állatiság csökkenését, ártalmas a népek férfikorában. Ezenfelül mikor lazul és a bomlás korszakába jut, mivel továbbra is példának veszik, ugyanazokból a szempontokból válik ártalmassá, amelyek üdvössé tették tisztasága korszakában.
A szerzetesi elzárkózás ideje lejárt. A kolostorok, amelyek hasznosak voltak a modern civilizáció nevelésének kezdetén, akadályozták növekedésében és ártalmasak a fejlődésére nézve. A zárdák, amelyek mint az ember tökéletesítésének intézménye és módszere, jók voltak a tizedik században, vitathatók a tizenötödikben, és megvetésre méltók a tizenkilencedikben. A szerzetesség lépfenéje csontvázzá mart két csodálatra méltó nemzetet, Olaszországot és Spanyolországot, amelyek közül az egyik a világossága, a másik a ragyogása volt Európának századokon át, és ez a két nagyszerű nép még csak korunkban kezd gyógyulni, 1789 egészséges és erős higiéniájának jóvoltából.
A zárda, különösen a régi apácazárda, amint még ennek a századnak a küszöbén is megvan Olaszországban, Ausztriában, Spanyolországban, a középkornak egyik legsötétebb összesűrűsödése. A zárda, ez a zárda, a rémségek metszőpontja. A tulajdonképpeni katolikus zárda teli van a halál fekete sugárzásával.
Különösen a spanyol zárda gyászos. Ott a homályban, a ködben gomolygó boltozatok alatt, a dómok bizonytalan félhomályában égbe nyúló tömör oltárok tornyosulnak, amelyek oly magasak, mint egy-egy székesegyház; ott a sötétben láncokon roppant fehér feszületek függnek; ott az ébenfán óriási elefántcsont Krisztusok terpeszkednek, meztelenül; nem is vérzők: vértől csapzottak; visszataszítók és nagyszerűk, az ízületekben kibukkannak a csontjaik, a térdükön zúzódások látszanak, sebeikből kivillan a hús, fejükön ezüst töviskoszorú, aranyszegekkel vannak átverve, homlokukon rubinból való vércseppek, és szemükben gyémántból való könnyek. A gyémántok és a rubinok mintha nedvesek volnának és megríkatják odalent a sötétben azokat az elfátyolozott teremtéseket, akiknek derekát összemarcangolta a szöges öv és a szöges korbács, mellét elnyomorította a fűzvessző-fonat, térdeit felsebezte az imádság; ezeket a nőket, akik jegyesnek hiszik magukat, ezeket a kísérteteket, akik szerafimnek hiszik magukat. Vajon gondolkodnak-e ezek a nők? Nem. Vajon van-e akaratuk? Nincs. Vajon szeretnek-e? Nem. Vajon élnek-e? Nem. Idegeik csonttá merevedtek, csontjaik megkövesedtek. Éjszakából van szőve a fátyluk. Lélegzetük a fátyol alatt olyan, mint a halál megnevezhetetlenül tragikus lehelete. Az apátnő, valóságos kísértet, megszenteli és rémíti őket. Ez a zord szeplőtelenség. Ilyenek Spanyolország régi kolostorai. Szörnyű áhítat odúi, szüzek barlangjai, irgalmatlan helyek.
A katolikus Spanyolország rómaibb volt magánál Rómánál. A spanyol zárda volt elsősorban a katolikus zárda. A kelet érzett rajta. Az érsek, a mennyország kiszlár agája,* elreteszelte és kémlelte az Istennek szánt lelkeknek ezt a háremét. Az apáca volt az odaliszk,* a pap volt az eunuch. A rajongókat álmukban választották ki, és ilyenkor bírták Krisztust. Éjjelente a gyönyörű, meztelen ifjú leszállt a keresztről, és révületbe borult a cella. Magas falak óvták minden földi elszórakozástól a titokzatos szultánát, akinek a keresztrefeszített volt a szultánja. Egyetlen pillantás kifelé már hűtlenség számba ment. Az in-pace helyettesítette a bőrzsákot. Azt, amit keleten a tengerbe dobtak, nyugaton a földbe dobták. A nők karjai mind a két helyen vonaglottak; amott a hullámokba, emitt a gödörbe kerültek; amott vízbe fullasztották, emitt elevenen eltemették őket. Szörnyű párhuzamosság.
Ma a múlt magasztalói, mivel a tényeket nem tagadhatják le, mosolyogni szoktak ezen. Kényelmes és furcsa módszert vettek divatba, hogy elnyomják a történelem leleplezéseit, hogy meggyengítsék a filozófia magyarázatait, hogy kiküszöböljenek minden kellemetlen tényt és minden homályos kérdést. Színfalhasogatásra való anyag, mondják az ügyeskedők. Színfalhasogatás hajtogatják a fajankók. Jean-Jacques* színfalhasogató. Diderot színfalhasogató, Voltaire, mikor Calas-ról, La Barre-ról* és Sirvenről* beszél, színfalhasogató. Nem tudom már, ki fedezte föl legutóbb, hogy Tacitus is színfalhasogató, hogy Nero áldozat és hogy határozottan meg kell esnie a szívünknek "ezen a szegény Holofernesen".*
Azonban a tények nem zavartatják magukat, a tények csökönyösek. Ennek a könyvnek a szerzője tulajdon szemével látta nyolc mérföldnyire Brüsszeltől – egy darab középkor ez, mindenkinek a keze ügyében – a villers-i apátságban egy rét közepén, amely akkoriban a kolostor udvara volt, a tömlöcgödröt és látott a Dyle partján négy kőbörtönt, félig a föld alatt, félig a víz alatt. Ezek az in-pace-k. Mindegyik ilyen kőbörtönön ott van még a vasajtó maradványa, és az árnyékszéklyuk és egy rácsos nyílás, amely kívül két lábnyira van a folyóvíz színe felett és belül hat lábnyira a padozat felett. Négy láb magasságban mossa kívülről a folyó vize a falát. A talaja mindig nedves. Az in-pace lakójának ez a nedves föld volt az ágya. Az egyik ilyen börtönben a falba erősített nyakvas csonkja meredezik; egy másikban látni négy gránitlapból készült négyszögletes ládafélét, amely nagyon rövid arra, hogy lefeküdjék benne és nagyon alacsony arra, hogy álljon benne az ember. Ebbe élő embert fektettek, fölébe kőfedőlapot hengerítettek. Ez megvan. Ez látható. Megfogható. Ezek az in-pace-k, ezek a börtönök, ezek a vaskapcsok, ezek a nyakvasak, ez a nyílás a tetején, amellyel egy vonalban hömpölyög a folyó, ez a gránitfedéllel lezárt kőláda, mint valami sír, azzal a különbséggel, hogy itt élő ember volt a halott, ez a talaj, amely csupa sár, ez az árnyékszéklyuk, ezek az átázott falak, micsoda színfalhasogatás!

III

Milyen feltétellel tisztelhetjük a múltat?

A szerzetesség, amilyen Spanyolországban volt és amilyen Tibetben, a civilizációra nézve valóságos sorvadás. Menthetetlenül megfojtja az életet. Egyszerűen irtja a népet. A kolostorba zárkózás: megférfiatlanítás. Ostora volt Európának. Vegyük ehhez a lelkiismereten nagyon gyakran elkövetett erőszakot, a kikényszerített belépéseket, a hűbériséget, amely a kolostorra támaszkodott, az elsőszülöttségi jogot, amely a család fölöslegét a szerzetességbe ontotta, a kegyetlenkedéseket, amelyekről épp most beszéltünk, az in-pace-kat, a néma szájakat, az elfalazott agyvelőket, annyi értelmes lénynek az örök fogadalom börtönébe taszítását, a kámzsa felvételét, élő-eleven lelkeknek ezt az eltemetését. Vegyük ehhez a nemzeti pusztuláshoz az egyéni gyötrelmeket és akárki legyen is az ember, érezni fogja, hogy megreszket a kámzsa és a fátyol, e két emberi találmánya szemfedő láttára.
Mégis, bizonyos pontokon és bizonyos helyeken, a filozófia ellenére, a haladás ellenére, a kolostori szellem a tizenkilencedik század kellős közepén is tovább él még, és ebben a pillanatban az aszkétaéletnek valami furcsa megújulása döbbenti meg a civilizált világot. Az elavult intézmények csökönyössége, hogy örökké fennmaradjanak, olyan, mint az avas illatszer makacssága, amely mindenáron a hajunkba akarna kerülni, mint a romlott hal követelőzése, amely mindenáron azt akarná, hogy megegyük, mint a gyermekkori ruha tolakodása, amely azt akarná, hogy a férfi viselje, és mint a holttestek gyöngédsége, amelyek visszajönnének, hogy ölelgessék az élőket.
– Hálátlanok! – mondja a ruha. – Én védelmeztelek benneteket rossz időben. Miért nem kellek nektek?
– A végtelen tengerről jövök – mondja a hal.
– Rózsa voltam – mondja az illatszer.
– Szerettelek benneteket – mondja a holttest.
– Civilizáltalak benneteket – mondja a zárda.
Erre csak egyet lehet felelni: annak idején.
Arról ábrándozni, hogy valaki végtelenül meghosszabbítsa a halott dolgokat és hogy bebalzsamozással kormányozza az embereket, hogy visszaállítsa a korhadó dogmákat, újra aranyozza az ereklyetartókat, kitatarozza a kolostorokat, újra megáldja az ereklyeszekrényeket, újra helyet adjon a babonáknak, felélessze az elavult rajongásokat, újra markolatot csináljon a szenteltvíz-hintőknek és a kardoknak, újra felállítsa a szerzetességet és a militarizmust, azt a hitet vallja, hogy a társadalom boldogsága az élősdiek szaporításán fordul, nyakába ültesse a múltat a jelennek, furcsa volna. Mindazonáltal vannak teoretikusok, akik ezeket az elméleteket vallják. Ezek a teoretikusok különben szellemes emberek és igen egyszerűen járnak el; olyan ruhát adnak a múltra, amelyet a társadalmi rendnek, isteni jognak, erkölcsnek, családnak, az ősök tiszteletének, régi tekintélynek, szent hagyománynak, törvényes trónöröklési rendnek, vallásnak neveznek, és így kiáltanak:
– Ide nézzetek! Ezt fogadjátok el, tisztességes emberek.
Ezt a logikát már a régiek is ismerték. A haruspexek* gyakorolták. Krétával bemázoltak egy fekete üszőt és azt mondták rá: fehér. Bos creatus.
Mi személy szerint egyes pontokon tiszteljük és mindenütt kíméljük a múltat, feltéve, ha belenyugszik abba, hogy meghalt. Ha élni akar, akkor támadjuk és iparkodunk megölni.
A babonák, a vakbuzgóság, az álszenteskedés, az elfogultságok, ezek a kísértetek, bármennyire csak kísértetek is, görcsösen ragaszkodnak az élethez, szellemtestüknek fogai és karmai vannak; és kézitusában kell kiirtani őket és viaskodni kell velük és szakadatlanul kell viaskodni, mert az emberiségnek az is egyik végzete, hogy kísértetekkel való örökös harcra van kárhoztatva. Az árnyat nehéz torkon ragadni és földre teperni.
Egy zárda Franciaországban, a tizenkilencedik század kellős közepén: baglyok gyülekezete, amely szembeszáll a nappal. Egy kolostor, amelyet rajtakaptunk az aszketizmus bűnén, 1789, 1830 és 1848 városának kellős közepén, Róma, amely kivirágzik Párizsban, anakronizmus. Rendes időkben valamely anakronizmus felbomlasztására és kiirtására nem kell egyebet tennünk, csupán elolvastatni vele az évszámot. Csakhogy nem élünk rendes időket.*
Harcoljunk.
Harcoljunk, de tegyünk különbséget. Az igazságnak az a tulajdonsága, hogy sohasem túlzó. Mi szüksége van a túlzásra? Van olyasmi, amit el kell pusztítani, és van olyasmi, amit egyszerűen meg kell világítani és szemlélni. Micsoda erő a jóindulatú és komoly vizsgálódás! Ne vessünk csóvát oda, ahol elegendő a világosság.
Tehát, mivel a tizenkilencedik században élünk, általában és minden népnél, Ázsiában éppúgy, mint Európában, Indiában éppúgy, mint Törökországban, ellene vagyunk az aszkéta elzárkózásnak. Aki zárdát mond, mocsarat mond. Rothadásuk nyilvánvaló, poshadásuk egészségtelen, erjedésük megfertőzi és elsorvasztja a népeket; szaporodásuk valóságos egyiptomi csapás. Nem tudunk irtózás nélkül gondolni azokra az országokra, ahol a fakírok, a boncok,* a szantonok,* a kalugyerek,* a marabutok,* a talapoinok* és a dervisek* úgy elszaporodnak, mint a nyüzsgő férgek. Mindez nem érinti a vallási kérdést. Ennek a kérdésnek vannak bizonyos titokzatos, szinte félelmetes oldalai; legyen szabad alaposan szemügyre vennünk ezeket.

IV

A zárda az elvek szempontjából

Emberek összeállnak és együtt laknak. Milyen jog erejénél fogva? A társulás jogának erejénél fogva.
Bezárkóznak. Milyen jog erejénél fogva? Ama jog erejénél fogva, amely minden embert megillet, hogy kinyissa vagy bezárja az ajtaját.
Nem járnak ki. Milyen jog erejénél fogva? Annak a jognak erejénél fogva, hogy mindenki jöhet és mehet, ami magában foglalja azt a jogot is, hogy otthon maradhat.
Hát otthon mit csinálnak?
Halkan beszélnek; lesütik a szemüket; dolgoznak. Lemondanak a világról, a városokról, az érzékiségről, a gyönyörökről, a hiúságról, a kevélységről, az érdekeikről. Durva gyapjú vagy durva vászonruhát viselnek. Egyiknek sincs semmi néven nevezendő egyéni tulajdona. Aki gazdag volt, mikor ide belép, önként szegénnyé lesz. Amije van, odaadja a közösségnek. Aki úgynevezett nemes volt, úri ember és földesúr, egyenlő azzal, aki paraszt volt. A cellája mindegyiknek egyforma. Mindegyik egyforma tonzúrát kap, egyforma kámzsát viselnek, egyforma fekete kenyeret esznek, egyforma szalmán alszanak, ha meghalnak, egyforma por válik belőlük. Egyforma tarisznya a hátukon, egyforma kötél a derekukon. Ha az a szabály, hogy mezítláb járnak, mind mezítláb járnak. Lehet ott akár herceg is, ez a herceg éppolyan árnyék, mint a többi. Itt nincsenek címek. Még a családnevek is eltűnnek. Csak keresztnevük van. Valamennyien a keresztnevek egyformaságában görbédnek. Kiváltak a test szerinti családból és megalkották közösségükben a lelki családot. Más rokonuk nincs, csak minden ember. Segítik a szegényeket, ápolják a betegeket. Maguk választják azokat, akiknek engedelmeskednek. Így szólítják egymást: testvérem.
Önök félbeszakítanak és azt kiáltják:
– De hiszen ez az eszményi zárda!
Elegendő, hogy csupán lehetséges zárda legyen, és máris számba kell vennem.
Ez az oka annak, hogy az előbbi könyvben tisztelettudó hangon beszéltünk egy zárdáról. Ha eltekintünk a középkortól, ha eltekintünk Ázsiától, ha fenntartjuk a történelmi és politikai vizsgálódást, tisztán filozófiai szempontból, ha nem mondunk le az elengedhetetlen, a harcos szembenállásról, és azzal a feltétellel, hogy a zárdái élet teljesen önkéntes és csupán olyanokat fogad be, akik beleegyeznek, a zárdai közösséget mindig bizonyos figyelmes és némi tekintetben tisztelettudó komolysággal szemléltem. Ott, ahol közös élet van, ott közösség van; ott, ahol közösség van, ott van a jog. A zárda ennek a formulának a sarjadéka; Egyenlőség. Testvériség. Ó, mily nagy a szabadság! És mily ragyogó színváltozás! A szabadság elegendő arra, hogy a zárdát köztársasággá változtassa.
Folytassuk.
De ezek a férfiak, vagy ezek a nők, akik ott vannak a négy fal között, darócruhában járnak, egyenlők, testvéreknek nevezik egymást; rendben van; de csinálnak-e még egyebet is?
Igen.
Mit?
Belebámulnak a sötétségbe, térdre hullanak és összekulcsolják a kezüket.
Mit jelent ez?

V

Az imádság

Imádkoznak.
Kihez?
Istenhez.
Istenhez imádkozni, mit jelent ez?
Van-e végtelen rajtunk kívül? Vajon ez a végtelen egy-e, immanens-e, állandó-e; vajon szükségképpen anyagi-e, mivelhogy végtelen, és ha nem volna meg benne az anyag is, emiatt határolva volna, vajon szükségképpen értelmes-e, mivelhogy végtelen, és ha nem volna meg benne az értelem is, emiatt véges volna? Vajon ez a végtelen a lényeg gondolatát kelti-e bennünk, holott mi magunknak csupán a létezés gondolatát tulajdoníthatjuk? Más szavakkal, vajon nem ez a végtelen-e az abszolútum, amelynek mi vagyunk a relatívumjai?
Egyúttal pedig, ha van rajtunk kívül végtelen, vajon nincs-e bennünk is végtelen? Vajon ez a két végtelen (milyen ijesztő többes!) nem kerekedik-e egymás fölé? Vajon a második végtelen nincs-e alárendelve az elsőnek? Vajon nem a tükre, a visszfénye, a visszhangja-e, nem a koncentrikus örvénye-e egy másik örvénynek? Vajon ez a második végtelen is értelmes? Gondolkodik-e? Szeret-e? Akar-e? Ha mind a két végtelen értelmes, akkor mindegyiknek megvan az akaratelve és a magasabbrendű végtelenben éppúgy van én, mint ahogy az alsóbbrendű végtelenben van én. Ez az alsóbbrendű én a lélek; ez a magasabbrendű én az Isten.
Gondolatban kapcsolatba hozni az alsóbbrendű végtelent a magasabbrendű végtelennel, ezt úgy mondják: imádkozni.
Ne vegyünk el semmit az emberi szellemtől; az elfojtás káros. Újjá kell alakítani. Az embernek bizonyos adottságai az Ismeretlen felé irányulnak; a gondolat, az ábrándozás, az imádság. Az Ismeretlen: óceán. Mi a tudat? Az Ismeretlen iránytűje. Gondolat, ábrándozás, imádság: ezek nagyszerű titokzatos sugárzások. Tiszteljük őket. Hová irányulnak a léleknek ezek a fenséges kisugárzásai? A sötétségbe; vagyis a fényességbe.
A demokráciának az a nagyszerűsége, hogy semmit sem tagad és hogy semmit sem tagad meg az emberségből. Az Ember jogához közel, legalábbis mellette, ott van a Lélek joga.
Kiirtani a fanatizmust és tisztelni a végtelent, ez a törvény. Ne elégedjünk meg azzal, hogy elnyújtózunk a Teremtés fája alatt és szemléljük csillagokkal teli roppant tájait. Egy a kötelességünk: dolgozni az emberi lelken, védelmezni a titkot a csoda ellenében, imádni a megfoghatatlant és elvetni a képtelenséget, a megmagyarázhatatlanból valóban csupán a szükségeset elfogadni, egészségessé tenni a hitet, lehántani a babonákat a vallásról, lehernyózni az Istent.

VI

Az imádság abszolút jósága

Az imádságnak minden módja jó, feltéve, hogy őszinte. Meg is fordíthatjátok az imakönyveteket, csak merüljetek bele a végtelenbe.
Tudjuk, van egy filozófia, amely tagadja a végtelent. Van olyan filozófia is – ez már a patológia körébe tartozik –, amely tagadja a napot; ezt a filozófiát úgy hívják, hogy vakság.
Megtenni valami hiányzó érzékünket az igazság forrásává: ez a vak ember határtalan vakmerősége.
Az a különös, hogy milyen büszke, milyen fölényes és kicsinylő modort ölt ez a tapogatózó filozófia ahhoz a filozófiához képest, amely látja az Istent. Az ember mintha csak egy vakondok kiabálását hallaná: Mennyire sajnálom őket, hogy a világosságon élnek!
Tudjuk, vannak kiváló és nagytehetségű ateisták. Ezek, mivel éppen a tehetségük visszavezeti őket az igazsághoz, alapjában véve nem egészen bizonyosak benne, hogy ateisták, ez rájuk vonatkozólag csupán meghatározás kérdése, és ha nem is hisznek Istenben, éppen azzal, hogy nagy szellemek, bizonyságai az Istennek.
Üdvözöljük bennük a filozófust, azonban könyörtelenül elítéljük a filozófiájukat.
Folytassuk.
Az is csodálatos, hogy az emberek milyen könnyen kifizettetik magukat szavakkal. Egyik északi – kissé ködös metafizikai iskola* azt hitte, hogy forradalmat kelt az emberiség gondolkodásában, ha az Erő szó helyébe az Akarat szót teszi.
Ezt mondani: a növény akar, ehelyett, hogy: a növény nő, csakugyan termékeny gondolat volna, ha hozzátennők: a világegyetem akar. Miért? Mert ebből az következnék: a növény akar, tehát a növénynek van énje; a világegyetem akar, tehát van Istene.
Véleményünk szerint – pedig mi ezzel az iskolával ellentétben semmit sem vetünk el a priori – sokkal nehezebben fogadható el a növény akarása, amelyet ez az iskola hirdet, mint a világegyetem akarása, amelyet tagad.
Tagadni a végtelen akaratát, vagyis Istent, csak azzal a feltétellel lehet, ha tagadjuk a végtelent is. Ezt bebizonyítottuk.
A végtelen tagadása egyenesen a nihilizmusba vezet. Minden "az ész képzetévé" lesz.
A nihilizmussal nem lehet vitatkozni. Mert a nihilista logika még annak a létezésében is kételkedik, akivel vitatkozik, és nem egészen bizonyos a saját létezésében sem.
Felfogása szerint lehetséges, hogy ő maga sem egyéb önmaga számára, mint "eszének a képzete".
Csak éppen nem veszi észre, hogy mindazt, amit tagad, mindenestül elfogadja, pusztán azzal, hogy kimondja ezt a szót: Ész.
Mindent összevéve, az olyan filozófia, amelyben minden az egyetlen nem szótagba torkollik, semmiféle utat nem nyit a gondolatnak.
A nem-re csak egy felelet van: igen.
A nihilizmusnak nincsen lendítő ereje.
Semmi: nincs. A semmi nem létezik. Minden valami. Semmi sem semmi.
Az ember sokkal inkább állításból él, mint kenyérből.
Látni és megmutatni magában véve nem elegendő. A filozófiának eleven erőnek kell lennie; kell hogy erőfeszítése és eredménye az ember megjavítása legyen. Szókratésznek bele kell olvadnia Ádámba és létre kell hoznia Marcus Aureliust; más szavakkal: ki kell csiholnia a boldogság emberéből a bölcsesség emberét. Líceummá kell változtatnia az Édent. A tudománynak szíverősítőnek kell lennie. Mily szomorú cél, és mily vérszegény ambíció az élvezés! Az állat élvez! A gondolkodás a lélek igazi diadala. Odanyújtani a gondolatot a szomjúhozó embereknek, megadni valamennyinek elixír gyanánt az Isten fogalmát, összeolvasztani bennük a lelkiismeretet és a tudást, igazakká tenni őket ezzel a titokzatos párosítással: ez az igazi filozófia hivatása. Az erkölcs az igazságok kivirágzása. A szemlélődés cselekvésre vezet. Az abszolútumnak gyakorlatinak kell lennie. Az eszménynek belélegezhetőnek, ihatónak és ehetőnek kell lennie az emberi értelem számára. Az eszmény az, amelynek van joga így beszélni: Vegyétek, ez az én testem, ez az én vérem. A bölcsesség valamiféle szent áldozás. Csak ezzel a feltétellel nem lesz többé csupán a tudomány meddő szeretete, csak így válik az emberek egyesülésének egyetlen és felsőbbséges módjává, csak így magasztosodik vallássá a filozófia.
A filozófiának nem szabad egyszerű kiugró-ablaknak lennie, amely a titok fölé épült, hogy kedvéi e szemlélhesse a titkot, és az legyen az egyetlen eredménye, hogy kielégíti a kíváncsiságot.
Mikor gondolatunknak a kifejtését más alkalomra halasztjuk, beérjük annak a kijelentésével, hogy sem az embert nem tekintjük kiindulópontnak, sem a haladást végcélnak, ha nincs meg bennük az a két erő, ami mindegyiknek a mozgatója: a hit és a szeretet.
A haladás a cél; az eszmény a mintakép.
Mi az eszmény? Az Isten.
Eszmény, abszolútum, tökéletesség, végtelen: azonos szavak.

VII

Csak lassan a kifogásokkal

A történelemnek és a filozófiának örök kötelességei vannak, amelyek egyúttal egyszerű kötelességek; küzdeni az ellen, hogy Kaifás* püspök legyen, hogy Drakón* bíró legyen, hogy Trimalchio* törvényhozó legyen, hogy Tiberius* császár legyen; ez világos, egyenes és kristálytiszta, és nincs benne semmi homályosság. Azonban az elzárkózott életforma igényt tart arra, hogy hátrányaival és visszaéléseivel együtt tudomásul vegyék és békén hagyják. A szerzetesi élet emberi probléma.
Mikor zárdákról beszélünk, a tévedésnek, de egyúttal az ártatlanságnak, az eltévelyedésnek, de egyúttal a jóakaratnak, a tudatlanságnak, de egyúttal az önfeláldozásnak, a vezeklésnek, de egyúttal a vértanúságnak a helyéről majdnem mindig egyszerre kell igent és nemet mondanunk.
A zárda ellentmondás. Célja az üdvösség; eszköze az áldozat. A zárda a leghatártalanabb önzés, amelynek eredője a leghatártalanabb lemondás.
Lemondani, hogy uralkodjunk: mintha ez volna a szerzetesség jelszava.
A kolostorban azért szenvednek, hogy élvezzenek. Váltót írnak alá a halálra. Földi éjszakával előre megfizetik a mennyei fényességet. A kolostor pokla előleg, amelyet a paradicsomi örökségre vesznek föl.
A fátyol vagy a kámzsa felvétele öngyilkosság, amelyért az örökélet a fizetség.
Nem hisszük, hogy ebben a tárgyban helyén való volna a gúnyolódás. Ebben minden komoly, a jó éppúgy, mint a rossz.
Az igaz ember összeráncolja a szemöldökét, de sohasem nevet kajánul. A felháborodást megértjük, a rosszindulatot nem.

VIII

A hit törvény

Még néhány szót.
Kárhoztatjuk az egyházat, ha cselszövényekbe bonyolódik, elítéljük a lelki hatalmat, amely az ideigvalóra áhítozik; azonban mindenben tiszteljük a gondolkodó embert.
Köszöntjük azt, aki térdre hull.
Valamiféle hitre feltétlenül szüksége van az embernek. Jaj annak, aki semmiben sem hisz!
Azért, mert valaki elmélyed, még nem dologtalan. Van látható munka és láthatatlan munka.
Szemlélődni annyi, mint dolgozni; gondolkodni annyi, mint cselekedni. A keresztbe tett karok dolgoznak, az összekulcsolt kezek cselekszenek. Az égre irányított tekintet munka.
Thales* négy évig maradt mozdulatlanul. Megalapította a filozófiát.
Szerintünk a szerzetesek nem henyék, és a remeték nem naplopók.
A Sötétségről elmélkedni komoly dolog.
Anélkül, hogy az előbb elmondottakból bármit is visszavonnánk, azt hisszük: helyes, ha az élők gondolata szüntelenül a halálon jár. Ebben a pap és a filozófus egyetért. Meg kell halnunk. La Trappé apátja* így visszhangozza Horatiust.*
Az életet mintegy átitatni a sír jelenvalóságával, ez a bölcsnek a törvénye; és ez az aszkétának a törvénye. Ebben a tekintetben az aszkéta és a bölcs találkozik.
Van anyagi növekedés: ezt akarjuk. Van erkölcsi nagyság: ehhez ragaszkodunk.
A meggondolatlan és hebehurgya elmék ezt mondják:
– Mire jók a titokzatosságnak ezek a mozdulatlan alakjai? Mire valók? Mit csinálnak?
Ó! Abban a sötétségben, amely beburkol minket, és vár, mikor nem tudjuk, hogy mi lesz velünk a nagy szétszórattatásban, ezt feleljük: Nincs felségesebb munka talán, mint az, amelyet ezek a lelkek végeznek. És hozzátesszük: talán hasznosabb munka sincs.
Nagyon is szükség van azokra, akik mindig imádkoznak azokért, akik sohasem imádkoznak.
Szerintünk a kérdés azon fordul, hogy mennyi gondolat vegyül az imádkozásba.
Leibniz* imádkozása nagyszerű; Voltaire imádása gyönyörű. Deo erexit Voltaire.*
Mi a vallás mellett foglalunk állást, a vallások ellen.
Azok közé tartozunk, akiknek meggyőződésük, hogy a szertartásos imák semmit érők, azonban az imádság fenséges.
Egyébként ebben a pillanatban, amelyet átélünk, ebben a pillanatban, amely szerencsére nem fogja rányomni bélyegét a tizenkilencedik századra, ebben az órában, amelyben annyi embernek lecsügged a feje, és alant jár a lelke, annyi élő ember között, akiknek erkölcse az élvezet, és akik elmerülnek a múlandó és zűrzavaros anyagiakban, mindaz, aki önmagát száműzi, tiszteletre méltó a mi szemünkben. A zárda lemondás. Az áldozat, még ha elvetélt, akkor is áldozat. Kötelességül vállalni valami kegyetlen tévedést, ez a maga nemében nagyszerű.
Önmagában véve és eszményi módon és minden tekintetben alaposan és részrehajlatlanul az igazsághoz tartva magunkat, a zárda, különösen az apácazárda – mert a mi társadalmunkban a nő szenved legtöbbet, és ebben a kolostori száműzetésben van valami tiltakozás –, az apácazárda bizonyos tekintetben tagadhatatlanul fenséges.
Ez a nagyon zord és nagyon komor kolostori élet, amelynek néhány vonását az előbb felrajzoltuk, nem élet, mert nem szabadság: nem a sír, mert nem a teljesség; ez az a különös hely, amelyről, mint valami magas hegység gerincéről, észrevesszük egyfelől azt az örvényt, amelyben vagyunk, másfelől azt az örvényt, amelybe majd jutunk; szűk és ködös határ ez, amely két világot választ el egymástól, s amelyet mind a kettő beragyog és egyúttal homályba von, amelyben az élet bágyadt sugara egybevegyül a halál halvány sugarával; a sír félhomálya ez.
Mi magunk pedig, mi nem hisszük azt, amit ezek a nők hisznek, azonban éppúgy, mint ők, hitben élünk, mi mindig bizonyos vallásos és gyengéd borzongással, irigységgel eltelt szánakozással gondoltunk ezekre az önfeláldozó, remegő és bizakodó teremtésekre, ezekre az alázatos és fenséges lelkekre, akik mernek élni a titok szakadéka szélén, akik várakoznak, a világ között, amely el van zárva előlük, és az ég között, amely még nem nyílt meg számukra, a fényesség felé fordulnak, amelyet nem látnak, egyetlen boldogságuk az a gondolat, hogy tudják, hol van, sóvárogják az örvényt és az ismeretlent, a mozdulatlan sötétségre szegzik szemüket és térdre hullanak, tébolyultan, döbbenten, reszketőn, amint bizonyos órákban magasra emelik őket az örökkévalóság távoli fuvallatai.

NYOLCADIK KÖNYV

A TEMETŐK AZT FOGADJÁK BE, AMIT KAPNAK

I

Amelyben arról van szó, hogyan lehetne bejönni a zárdába

Ez volt az a ház, amelybe Jean Valjean, mint Fauchelevent mondotta, "lepottyant az égből".
A kertnek azon a falán mászott be, amely a Polonceau utcára sarkallik. Az az angyali himnusz, amelyet az éjszaka közepén hallott, az apácák matutinum-éneke volt; az a terem, amelybe bekémlelt a félhomályban, a kápolna volt; az a tünemény, amelyet a földön elnyúltan látott, az engesztelést végző nővér volt; az a csengő, amelynek a hangja olyan furcsán meglepte, a kertész csengettyűje, amely Fauchelevent apó térdére volt csatolva.
Miután Cosette-et lefektették, Jean Valjean és Fauchelevent, amint láttuk, a jól megrakott lobogó tűz mellett egy kis darab sajtot ettek és egy pohár bort ittak vacsorára; aztán, mivel a házikóban levő egyetlen ágyat Cosette foglalta el, mindegyikük egy-egy csomó szalmán heveredett le.
Mielőtt lehunyták volna a szemüket, Jean Valjean ezt mondta;
– Most már itt kell maradnom.
Ez a mondás egész éjjel ott kóválygott Fauchelevent fejében.
Őszintén szólva, sem az egyik, sem a másik nem tudott aludni.
Jean Valjean, mivel tudta, hogy leleplezték, és Javert a nyomában van, megértette, hogy ő és Cosette elveszett, ha visszatérnek Párizsba. Aztán az az új vihar amely rátámadt, idesodorta ebbe a zárdába. Jean Valjeannak csak egyetlen gondolata volt: itt maradni. Nos, a magafajta szerencsétlen embernek ez a zárda a legveszedelmesebb és egyúttal a legbiztosabb hely volt; a legveszedelmesebb, mivel férfinak nem volt szabad betennie a lábát, és ha itt csípik, az olyan, mint a tettenérés, és Jean Valjean a zárdából egyenesen a börtönbe jut; a legbiztosabb, mert ha sikerül befogadtatnia magát és ott maradni, ugyan ki fogja ott keresni? Lehetetlen helyen lakni; ez volt a menekülés.
Maga Fauchelevent is törte a fejét. Először is megállapította, hogy nem ért az egészből semmit. Hogyan került ide Madeleine úr, a magas falon keresztül? A zárda falain nem lehet csak úgy átugrani. De hogyan került ide egy gyerekkel együtt? Nem lehet megmászni egy meredek falat úgy, hogy gyermek van az ember karján. Ki volt ez a gyermek? Honnan jött egyik is, másik is? Mióta Fauchelevent a zárdában élt, semmit sem hallott Montreuil-sur-Merről, és semmit sem tudott abból, ami ott történt. Madeleine apó arckifejezése elvette a kedvét a kérdezősködéstől; és különben is Fauchelevent ezt gondolta magában: Szent embert nem szokás faggatni. Az ő szemében Madeleine úrnak megvolt teljes tekintélye. Mégis Jean Valjean néhány elejtett szavából arra következtetett a kertész, hogy Madeleine úr a nehéz idők miatt valószínűleg csődbe jutott és hogy hitelezői üldözik; vagy talán valami politikai ügybe keveredett, és most bujkál; ez tetszetős volt Fauchelevent szemében, mert ő, mint nagyon sok északi parasztunk, a lelke mélyén megrögzött bonapartista volt. Madeleine úr bujkálása közben a kolostort választotta menedékhelyül, és magától értetődik, hogy itt akar maradni. Megfejthetetlen volt azonban – amire Fauchelevent folytonosan visszatért és amin a fejét törte –, hogy Madeleine úr itt van, mégpedig ezzel a kislánnyal van itt. Fauchelevent látta őket, tapintotta őket, beszélt velük és mégsem hitte. A felfoghatatlan bevonult Fauchelevent házikójába. Fauchelevent tapogatózott a találgatásokban és csak ennyit tudott világosan: Madeleine úr megmentette az életemet. Ez az egyetlen bizonyosság elegendő volt és megérlelte elhatározását. Magában így szólt: Most rajtam a sor. A lelke mélyén hozzátette: Madeleine úr nem töprengett annyit, amikor arról volt szó, hogy a kocsi alá bújjon és kiszabadítson engem. Elhatározta, hogy megmenti Madeleine urat.
Mégis mindenféle kérdést és mindenféle feleletet forgatott a fejében: "Azután, amit értem tett, megmenteném-e, ha például tolvaj volna? Meg bizony. Ha gyilkos volna, megmenteném-e? Meg bizony. Mivel pedig szent, megmentsem-e? Meg bizony."
De micsoda súlyos kérdés volt az, hogy hogyan tartsa itt a zárdában! Fauchelevent ettől a szinte emberfölötti vállalkozástól sem riadt vissza; ez a szegény picardiai paraszt, akinek nem volt egyéb támasztéka, mint az önfeláldozása, a jóakarata és némileg az a bizonyos ősi paraszti furfangja, amelyet egyúttal nemes cél szolgálatába állított, vállalkozott arra, hogy megmássza a kolostor lehetetlenségeit és Szent Benedek szabályzatának meredekeit. Fauchelevent apó, az aggastyán, egész életében önző volt, és napjai alkonyultán, sántán, törődötten, semmi érdeke sem volt már a világon és most jólesett hálásnak lennie, és mivel látta, hogy erényes cselekedetet hajthat végre, belevetette magát, mint az olyan ember, akinek halálos ágyán egy pohár jó bor akad a keze ügyébe, amilyent még sohasem kóstolt, és mohón megissza. Hozzátehetjük, hogy az a szellem, amelyet évek óta belélegzett már ebben a zárdában, összetörte egyéniségét, és végül is megérlelte benne a szükségérzetet, hogy valami jó cselekedetet hajtson végre. Tehát elhatározta: szolgálatára lesz Madeleine úrnak.
Az imént szegény picardiai parasztnak jellemeztük. Ez a minősítés helyes, de hiányos. Ennek a történetnek azon a pontján, ahol tartunk, tanácsos lesz, ha némileg megismerkedünk Fauchelevent apó természetrajzával. Parasztember volt, csakhogy írnokká lett, és ez ravaszsággal tetézte a furfangját, és éleslátással az együgyűségét. Mivel különféle okok miatt kikopott a hivatalából, az írnok taligássá és napszámossá vedlett. Azonban hiába káromkodott és csapkodott az ostorával, ami, úgy látszik, kell a lovaknak, belsejében továbbra is írnok maradt. Volt benne valami természetes józan ész; nem beszélt így: se bű, se bá, se té, se tova; tudott csevegni, ami paraszti emberek között ritkaság; a többi paraszt ezt mondta róla: szinte úgy beszél, mint valami kaputos ember. Fauchelevent csakugyan az a fajta volt, amelyet a múlt század arcátlan és felületes szótára félig úrnak, félig bugrisnak nevez: és amelyet a kastélyból a kunyhókba átkerült képes kifejezésekkel a polgárság rekeszében ilyen felirattal látnak el: kicsit paraszt, kicsit városi; se hús, se hal. Fauchelevent, ámbár a sors kegyetlenül megpróbálta és nagyon elnyűtte, bár olyan volt, mint valami szegény, kifosztott öreg lélek, mégis olyan ember volt, aki azonnal megmozdul, éspedig nagyon készségesen; ez becses tulajdonság és útját vágja annak, hogy az ember gonosszá legyen. Hibái és fogyatkozásai, mert ilyenek is akadtak, felszínesek voltak; mindent összevéve, az arca olyan volt, hogy rokonérzést ébresztett a megfigyelőjében. Ezen az öreg arcon nyoma sem volt azoknak a végzetes homlokráncoknak, amelyek rosszindulatra vagy bárgyúságra vallanak.
Fauchelevent apó, miután végtelenül sokat törte a fejét, virradatkor kinyitotta a szemét, és látta, hogy Madeleine úr ott ül a szalmacsomón és nézi az alvó Cosette-et. Fauchelevent felült és megszólalt:
– Most, hogy itt van, hogy fogja nyélbeütni azt, hogy bejöjjön?
Ez a kérdés összefoglalta a helyzetet és felébresztette Jean Valjeant a merengéséből.
A két öreg tanácsot tartott.
– Mindenekelőtt – kezdte Fauchelevent – az az első dolga, hogy ki ne tegye a lábát ebből a szobából. Se a kicsike, se ön. Egy lépés a kertben, és végünk van.
– Rendben van.
– Madeleine úr – folytatta Fauchelevent –, ön nagyon szerencsés, akarom mondani nagyon rossz pillanatban érkezett, az egyik apáca nagyon beteg. Ennek következtében nem sokat fognak törődni velünk. Úgy látszik, hogy haldoklik. A haldoklók imáit mondják. Az egész rendház fel van kavarodva. Ez foglalkoztatja őket. Ez a haldokló: szent asszony. Alapjában véve valamennyien szentek vagyunk itt. Köztem és köztük mindössze az a különbség, hogy ők így beszélnek: a cellánk, én pedig így mondom: a viskóm. Elmondják a könyörgést a haldoklóért, aztán a könyörgést a meghaltakért. Ma békében leszünk itt; de a holnapért nem állhatok jót.
– De hiszen ez a házikó – jegyezte meg Jean Valjean – a fal szögletében van, valamiféle rom takarja, fák is vannak előtte, nem látni a zárdából.
– És még hozzáteszem, hogy az apácák soha a tájára sem jönnek.
– Hát akkor? – kérdezte Jean Valjean.
Az a kérdőjel, amely ennek a "hát akkor"-nak a végén fölmeredt, annyit jelentett: úgy látom, hogy itt meg lehet bújnom. Erre a kérdőjelre felelt így Fauchelevent:
– Vannak kislányok.
– Miféle kislányok? – kérdezte Jean Valjean.
Mikor Fauchelevent kinyitotta a száját, hogy megmagyarázza az imént elhangzott mondását, a harang egyet csendült.
– Az apáca meghalt – állapította meg. – Ez a lélekharang. És intett Jean Valjeannak, hogy hallgassa.
A harang még egyet csendült.
– Ez a lélekharang, Madeleine úr. A harang most huszonnégy óráig így egyfolytában minden percben csendül egyet, egészen addig, míg a holttestet ki nem viszik a templomból. Tetszik tudni, ezek a kislányok játszanak. Elég, ha a szünetben egy-egy labda elgurul, hogy ők érte jöjjenek – hiába van megtiltva –, hogy keressék és mindent feltúrjanak itt. Ördögök ezek az angyalkák.
– Kik? – kérdezte Jean Valjean.
– A kislányok. Bizony önt hamarosan fölfedeznék. Elvisítanák magukat: Nini! Egy férfi! De ma nincs semmi veszedelem. Ma nem lesz szórakozás. Az egész nap imádságban telik. Hallja a harangot. Amint mondtam, percenként egy csendülés. Ez a lélekharang.
– Értem, Fauchelevent apó. Vannak bentlakó növendékek.
És Jean Valjean magában ezt gondolta: "Ez kapóra jönne Cosette nevelése érdekében."
Fauchelevent felkiáltott:
– Teringettét! De mennyire vannak! Ezek a kislányok aztán hogy visítoznának itt ön körül! Hogy menekülnének! A férfi itt egyet jelent a pestissel. Hiszen látja, hogy nékem is csengettyűt kötnek a patámra, mint valami vadállatnak.
Jean Valjean egyre jobban gondolataiba mélyedt.
"Ez a zárda megmenthetne bennünket" – suttogta magában. Aztán hangosan megszólalt:
– Igen, ez a nehéz, itt maradni.
– Nem – ellenkezett Fauchelevent –, kimenni nehéz.
Jean Valjean érezte, hogy a vére a szívébe tolul.
– Kimenni!
– Igen, Madeleine úr, ahhoz, hogy bejöjjön, előbb ki kell mennie.
Fauchelevent hallgatott addig, míg a lélekharang csendülése elhangzott, aztán folytatta:
– Csak így nem szabad önt itt találni. Honnan jött? Nekem az égből pottyant, mert én ismerem; csakhogy az apácák megkövetelik, hogy mindenki a kapun jöjjön be.
Egyszerre csak, meglehetősen zűrzavarosan, másik csengő csendült meg.
– A! – szólt Fauchelevent – a szavazó anyáknak csengetnek. Káptalanba gyűlnek. Mindig káptalant tartanak, ha valamelyikük meghal. Ez hajnalban halt meg. Rendszerint hajnalban halnak meg. De hát nem tudna ön kimenni arra, amerre bejött? Nézzük csak, nem azért, mintha faggatni akarnám, de hát hol jött be?
Jean Valjean elsápadt. Pusztán a gondolatára is megborzongott annak, hogy visszamenjen abba a rettenetes utcába. Jusson ki valaki egy tigrisekkel hemzsegő erdőből és képzelje el, hogy mikor kimenekült belőle, azt a baráti tanácsot kapja, hogy menjen vissza. Jean Valjean úgy képzelte, hogy még az egész rendőrség ott hemzseg a városrészben, megfigyelő helyükön vannak a rendőrök, mindenütt őrszemek, szörnyű markok merednek a nyaka felé, és talán maga Javert áll a tér sarkán.
– Lehetetlen! – mondotta. – Fauchelevent apó, vegye úgy, hogy onnan felülről pottyantam ide.
– De én elhiszem, én elhiszem – folytatta Fauchelevent. – Nekem nem kell mondania. A Jóisten bizonyosan kezébe vette önt, hogy közelről megnézze, és aztán elengedte. Csakhogy férfizárdába akarta letenni, de tévedett. Ahá, megint egy csendítés. Ez a kapust figyelmezteti, hogy értesítse az elöljáróságot, hogy az viszont értesítse a halottkémet, hogy az viszont jöjjön el megvizsgálni a halottat. Ez mind a halál szertartása. Ezek a jó apácák nem nagyon szeretik az ilyen látogatást. Az orvos bizony nem hisz semmit. Fölemeli a fátylat. Sőt néha más egyebet is fölemel. Milyen hamar értesítették most az orvost! Vajon mi lehet? Az ön kicsikéje még mindig alszik. Mi a neve?
– Cosette.
– Az ön leánya? Akarom mondani: ön a nagyapja?
– Igen.
– Őneki könnyű kijutnia innen. Nekem megvan a szolgálati ajtóm, amely az udvarra nyílik. Kopogtatok. A kapus kinyitja. Hátamon a puttonyom, benne a kicsike. Kimegyek. Fauchelevent apó kimegy puttonyával, ebben nincs semmi különös. Ön majd a lelkére köti a kislánynak, hogy maradjon csendben. Lapuljon meg a ponyva alatt. Ott hagyom majd, ameddig kell, a Chemin-Vert utcában, egy derék öreg gyümölcsös kofánál, aki jó ismerősöm, egyúttal süket, de van egy kiságya. Beleordítom a kofának a fülébe, hogy ez az unokahúgom, és hogy vigyázzon rá holnapig. Aztán a kicsike önnel együtt bejön. Mert én visszahozom önt. Annyi bizonyos. De ön, hogyan megy ki ön?
Jean Valjean a fejét rázta.
– Csak senki meg ne lásson. Ez a fő, Fauchelevent apó. Próbálja nyélbe ütni, hogy éppúgy jussak ki, mint Cosette, valami puttonyban, ponyva alatt.
Fauchelevent komoly zavara jeléül a bal keze középső ujjával a füle tövét vakargatta.
Harmadik csengetés vonta magára a figyelmüket.
– Ez a halottkém, most távozik – magyarázta Fauchelevent. – Megnézte és így szólt: meghalt, rendben van. Ha az orvos láttamozta a paradicsomba szóló útlevelet, akkor a temetkezési vállalat ideküld egy koporsót. Ha anya az illető, akkor az anyák fektetik bele; ha nővér, a nővérek fektetik bele. Azután én beszögezem. Ez hozzá tartozik a kertészmesterségemhez. A kertész egy kicsit sírásó is. Akkor aztán leviszik a templomnak egyik alacsony helyiségébe, amely az utcára nyílik, és amelybe a halottkémen kívül férfinak nem szabad belépnie. A halottvivők meg én, mi nem számítunk férfiaknak. Hát ebben a helyiségben szögezem le a koporsót. A halottvivők felkapják, és aztán gyí te! Hát így megy az ember az égbe. Hoznak egy koporsót, amelyikben semmi sincs, és visszavisznek egy olyant, amelyikben már van valami. Hát ez a temetés. De profundis.*
Vízszintesen betűző napsugár vonta fénybe az alvó Cosette arcát; bizonytalanul félig kinyitotta száját, és olyan volt, mint valami angyal, aki issza a fényt. Jean Valjean elmerült a nézésébe. Már nem hallgatott Fauchelevent-ra.
Ha nem hallgatnak az emberre, az még nem ok arra, hogy elhallgasson. A derék öreg kertész nyugodtan folytatta locsogását.
– Megássák a sírt a Vaugirard-temetőben. Azt rebesgetik, hogy ezt a Vaugirard-temetőt megszüntetik. Régi temető már, nem szabályszerű, nem bújik egyenruhába és nyugalomba akar vonulni. Kár érte, mert kényelmes. Van ott egy barátom, Mestienne apó, a sírásó. Az apácáknak az a kiváltságuk, hogy csak sötét este szabad őket kivinni ebbe a temetőbe. A rendőrfőnökség külön engedélyt adott nekik erre. De mennyi esemény tegnap óta! A Keresztrefeszítésről nevezett anya meghalt, és Madeleine apó…
– El van temetve – fejezte be Jean Valjean szomorú mosollyal.
Fauchelevent felkapta a szót.
– Úgy bizony! Ha ön végképpen itt lehetne, akkor csakugyan el volna temetve.
Negyedszer is megszólalt a csengő. Fauchelevent sietve levette a szegről a csengettyűs térd-hevedert és rászíjazta a térdére.
– Ez nekem szól. A főnöknő anya hív. Ejnye, szúr a szíjam csatja.
Madeleine úr, ne moccanjon és várjon rám. Valami történt. Ha éhes, ott a bor, a kenyér meg a sajt.
Kiment a házikóból és közben azt dünnyögte:
– Megyek már! Megyek már!
Jean Valjean látta, amint átsietett a kerten, olyan gyorsan, ahogy csak nyomorék lába bírta, miközben oldalvást folytonosan odapillantgatott a dinnyeágyásaira.
Tíz perc sem telt bele, és Fauchelevent apó, akinek a csengettyűje útközben szétriasztotta az apácákat, halkan koppantott egy ajtón, amire szelíd hang felelt: Mindörökké, Mindörökké, ami azt jelentette: Szabad.
Annak a szobának az ajtaja volt ez, amely a kertésznek volt fenntartva szolgálati beszélgetés céljaira. Ez a szoba szomszédos volt a káptalan termével. A főnöknő a szoba egyetlen székén ült és várta Fauchelevent-t.

II

Fauchelevent elé nehézségek tornyosulnak

Bizonyos jellemű és foglalkozású embereknek, különösen papoknak és apácáknak az a tulajdonságuk, hogy az arcuk egyszerre tud izgatott és komoly lenni. Abban a pillanatban, amikor Fauchelevent belépett, a nyugtalanságnak ez a kettős alakja rajzolódott ki a főnöknő arcán, aki az a bizonyos, rendszerint jókedvű, kedves és tudós Blemeur kisasszony volt, Innocentia anya.
A kertész félénken köszöntötte és megállt a cella küszöbén. A főnöknő, aki olvasóját morzsolgatta, felnézett és így szólt:
– Ah! Maga az, Fauvent apó.
Ez a rövidített név közkeletű volt a zárdában.
Fauchelevent még egyszer köszönt.
– Fauvent apó, hívattam.
– Itt vagyok, tisztelendő anya.
– Beszélnem kell magával.
– Nekem is van valami mondanivalóm a tisztelendő anyának – mondta Fauchelevent olyan vakmerőén, hogy belsejében maga is megreszketett.
A főnöknő ránézett.
– Ugyan! Közölni akar velem valamit?
– Egy kérésem volna.
– Nos hát beszéljen.
Az öreg Fauchelevent, a volt írnok, az olyanféle parasztemberek közé tartozott, akik nem estek a fejük lágyára. Bizonyos fokú ügyes tudatlanság: erő; nem bizalmatlankodnak az emberek és lépre mennek. Fauchelevent ama több mint kétévi idő alatt, amióta a zárdában lakott, megállta a helyét. Mivel mindig magányosan volt és mindig csak a kertészkedéssel foglalkozott, nemigen volt egyéb dolga, mint hogy kíváncsiskodjék. Abból a távolságból, amely őt ezektől a jövő-menő lefátyolozott nőktől elválasztotta, nem látott maga előtt egyebet, csupán mozgó árnyakat. Figyelmessége és éles szeme révén sikerült testet adni ezeknek a tüneményeknek, és ezek a halottak megelevenedtek előtte. Olyan volt, mint a süket, akinek a szeme kiélesedik, és mint a vak, akinek a hallása túlfinomodik. Igyekezett eligazodni a különféle csengetések jelentésében, és végül annyira jutott, hogy ebben a talányos és hallgatag kolostorban nem volt előtte semmi titok; ez a szfinx belefecsegte a fülébe minden titkát. Fauchelevent, ámbár mindent tudott, mindent elhallgatott. Ez volt a művészete. Az egész zárda gyengeelméjűnek tartotta. Zárdában nagy érdem ez. A szavazó anyák becsülték Fauchelevent-t. Kíváncsi ember volt, de tudott hallgatni. Bizalmat gerjesztett. Ezenfelül pontos ember volt és csak akkor ment ki, ha a gyümölcsös- és zöldségeskert miatt okvetlenül kellett. Ezt az otthonülést javára írták. Mégis szóra bírt két férfit: a zárdában a kapust, és így megtudta a társalgó titkait; a temetőben pedig a sírásót, és így megtudta a temetés különösségeit; úgyhogy ezeknek az apácáknak a viszonyaiba kettős bepillantása volt; egyrészt az életükre, másrészt a halálukra. De ő nem élt vissza semmivel. A szerzet ragaszkodott hozzá. Öreg, sánta, rövidlátó, valószínűleg kissé nagyothalló, micsoda kitűnő tulajdonságok! Nehezen tudták volna pótolni.
Az öreg olyan ember biztonságával, aki tudja, hogy megbecsülik, a tisztelendő főnöknő előtt meglehetősen terjengős és mélyen szántó paraszti szónoklatba kezdett. Hosszadalmasan beszélt öregségéről, betegeskedéséről, éveinek terhéről, amelyek most már kétszeresen nehezednek rá; a munka egyre növekvő követelményeiről, aztán arról, hogy milyen nagy a kert, hogy éjjel is fel kell kelnie, mint például a múlt éjjel, amikor holdtölte miatt gyékénnyel kellett letakargatni a dinnyeágyásokat, és a végén arra lyukadt ki, hogy van egy öccse! (a főnöknő mozdulatot tett) – nem éppen fiatalember – (a főnöknő megint megmozdult, de ezúttal megnyugodottan) hogy, ha kegyeskednének beleegyezni, ez az öccse eljönne hozzá lakni, és segítene neki, hogy kitűnő kertész, hogy a zárdának jó szolgálatot tehetne, különbeket, mint ő maga – hogy különben, ha nem vennék fel az öccsét, mivel ő, a bátyja, érzi, hogy törődött és nem tudja elvégezni a munkát, végtelen sajnálatára kénytelen volna távozni – és hogy az öccsének van egy kislánya, akit magával hozna, és aki istenesen nevelkednék itt a zárdában, és aki talán, ki tudja, egyszer majd belépne apácának.
Mikor befejezte a mondókáját, a főnöknő abbahagyta az olvasója pergetését és azt kérdezte tőle:
– Tudna szerezni ma estére egy jó erős vasrudat?
– Minek az?
– Emelőnek.
– Igen, tisztelendő anya – felelte Fauchelevent.
A főnöknő többet nem szólt, fölkelt és átment a szomszéd szobába, amely a káptalan terme volt, és amelyben valószínűleg együtt voltak a szavazó anyák. Fauchelevent magára maradt.

III

Innocentia anya

Körülbelül negyedóra telt el. A főnöknő visszajött és megint leült a székre.
Mind a ketten elfogódottaknak látszottak. Tőlünk telhetőleg szóról szóra adjuk a párbeszédüket:
– Fauvent apó?
– Tisztelendő anya?
– Ismeri a kápolnát?
– Van ott egy kis rekeszem, ahonnan a misét és az officiumokat hallgatom.
– Dolgozott-e már a kórusban?
– Kétszer vagy háromszor.
– Arról van szó, hogy fel kell emelni egy követ.
– Nehéz?
– Az oltár mellett a kövezet egyik kockáját.
– Azt a követ, amely a sírboltot zárja?
– Azt.
– Ez olyan munka, amelyhez két ember kellene.
– A Mennybemenetelről nevezett anya, aki olyan erős, mint egy férfi, majd segít magának.
– Asszonyféle csak nem férfi.
– Csak asszonyfelét adhatunk segítségül. Mindenki annyit tesz, amennyit tehet. Azért, mert dom Mabillon* Szent Bernátnak négyszáztizenhét levelét adta ki, viszont Merlonus Horstius csak háromszázhatvanhetet adott ki, még nem gáncsolom Merlonus Horstiust.
– Én sem.
– Az az érdem, ha ki-ki erejéhez képest dolgozik. A zárda nem ácsműhely.
– És az asszonyféle nem férfi. Az én öcsém, az aztán erős!
– Meg aztán lesz emelője.
– Csak az efféle kulcs való az efféle ajtókhoz.
– Karika is van a kövön.
– Abba dugom bele az emelőrudat.
– És a kő úgy van beleillesztve, hogy ki lehet fordítani.
– Rendben van, tisztelendő anya. Ki fogom nyitni a sírboltot.
– És a négy énekes anya segíteni fog magának.
– És ha a sírbolt nyitva lesz?
– Megint be kell zárni.
– Ez az egész?
– Nem.
– Várom a parancsait, nagyon tisztelendő anya.
– Fauvent, mi megbízunk magában.
– Azért vagyok itt, hogy mindent megtegyek.
– És hogy semmiről egy szót se szóljon.
– Igenis, tisztelendő anya.
– Ha a sírbolt nyitva lesz…
– Megint bezárom.
– Igen, de előbb…
– Mi, tisztelendő anya?
– Le kell engedni bele valamit.
Elhallgattak. A főnöknőnek megmozdult az alsó ajka, mintha habozott volna, aztán megszólalt:
– Fauvent apó!
– Tisztelendő anya?
– Tudja, hogy egy anya ma reggel meghalt.
– Nem tudom.
– Hát nem hallotta a csendítést?
– A kert végében semmit sem hall az ember.
– Csakugyan nem?
– Alig hallom azt a csengetést, ami nekem szól.
– Virradatkor halt meg.
– Meg aztán ma reggel nem felém fújt a szél.
– A Keresztrefeszítésről nevezett anya. Szent volt.
A főnöknő elhallgatott, az ajkai még mozogtak egy keveset, mintha magában imádkozott volna, aztán folytatta:
– Három évvel ezelőtt a janzenista* madame de Béthune az igaz hitre tért, pusztán azért, hogy látta imádkozni a Keresztrefeszítésről nevezett anyát.
– Á, igen, most hallom a lélekharangot, tisztelendő anya.
– Az anyák bevitték a halottasszobába, amely a templomba nyílik.
– Tudom.
– Egyetlen férfi sem léphet be, és nem is szabad belépnie ebbe a szobába, csak magának. Jól vigyázzon. Szép dolog is volna, ha valami férfi bemenne a halottasszobába!
– Épp az kellene!
– Micsoda?
– Épp az kellene!
– Mit mond?
– Azt mondom, hogy épp az kellene.
– Mi kellene?
– Tisztelendő anya, én nem azt mondom, hogy mi kellene, csak azt mondom, hogy épp az kellene.
– Nem értem magát. Miért mondja, hogy épp az kellene?
– Hogy azt mondjam, amit ön mond, tisztelendő anya.
– De én nem mondtam, hogy épp az kellene.
– Ön nem mondta, de én azért mondtam, hogy azt mondjam, amit ön mond.
Ebben a pillanatban kilencet ütött az óra.
– Reggeli kilenc órakor és minden órában dicsértessék és áldassék a legméltóságosabb Oltáriszentség – mondta a főnöknő.
– Amen – mondta rá Fauchelevent.
Az óraütés kapóra jött. Elvágta az "épp az kellene"-ügyet. Valószínű, hogy enélkül a főnöknő és Fauchelevent sohasem bonyolódott volna ki ebből a csávából.
Fauchelevent megtörölte a homlokát.
A főnöknő megint suttogott magában, valószínűleg imádkozott, aztán megszólalt:
– A Keresztrefeszítésről nevezett anya életében megtéréseket idézett elő; halála után csodákat tesz majd.
– Csodákat tesz! – vágta rá Fauchelevent, és megvetette a lábát és minden erejét összeszedte, hogy ne kövessen el még egy botlást.
– Fauvent apó, a Keresztrefeszítésről nevezett anya áldása volt a rendháznak. Kétségtelenül nem adatik meg mindenkinek, hogy úgy haljon meg, mint Bérulle bíboros, szentmisemondás közben, és úgy lehelje lelkét Isten felé, mikor éppen ezeket a szavakat mondja ki: "Hanc igitur oblationem."* Azonban a Keresztrefeszítésről nevezett anya, ha ezt a kegyet nem is érhette meg, nagyon boldog halált ért. Az utolsó pillanatig eszméletén volt. Beszélt velünk, aztán az angyalokkal beszélgetett. Megadta utolsó parancsait. Ha magában valamivel több hit volna, és ha ott lehetett volna a cellájában, puszta érintéssel meggyógyította volna a lábát. Mosolygott. Éreztük, hogy feltámadt Istenben. Volt ebben a halálban valami mennyei.
Fauchelevent azt hitte, hogy ez valami imádság volt.
– Amen – mondta rá.
– Fauvent apó, meg kell tenni azt, amit a halottak akarnak.
A főnöknő lemorzsolt néhány szemet a rózsafüzéren. Fauchelevent hallgatott. A főnöknő folytatta:
– Fontolóra vettem ebben a kérdésben több egyházi férfiú példáját, akik a mi Urunk szellemében dolgoztak, akik a papi élet gyakorlatában éltek, és akik csodálatosan hasznunkra vannak.
– Tisztelendő anya, innen sokkal jobban hallani a lélekharangot, mint a kertből.
– Különben ő több, mint halott, ő szent.
– Mint ön, tisztelendő anya.
– Húsz év óta koporsójában aludt, szent atyánknak, VII. Piusnak külön engedélyével.
– Aki megkoronázta a csász… Buonapartét.
Olyan ügyes embertől, mint Fauchelevent, balfogás volt ez az utalás. Szerencsére a főnöknő egészen elmerült gondolataiba és nem hallotta. Megszólalt:
– Fauvent apó?
– Tisztelendő anya?
– Szent Diodorus, Cappadocia érseke, azt kívánta, hogy sírjára ezt az egyetlen szót írják: Acarus, ami annyit jelentett, mint földi féreg; megtették. Igaz-e?
– Igaz, tisztelendő anya.
– Boldog Mezzocane, Aquila apátja, azt kívánta, hogy akasztófa alá temessék el; megtették.
– Ez is igaz.
– Szent Terentius, a Tiberis torkolati tengeri kikötő püspöke, azt kívánta, hogy a sírkövére azt a jelet véssék, amellyel az apagyilkosok sírját szokták megjelölni, abban a reményben, hogy az arra járók majd leköpik a sírját. Megtették neki. Engedelmeskedni kell a halottaknak.
– Úgy legyen.
– A Franciaországban, Roche-Abeille közelében született Bemard Guidonis* holttestét, parancsa szerint és Kasztília királyának akarata ellenére a limoges-i dominikánusok templomába vitték, ámbár Bernard Guidonis a spanyolországi Tuy püspöke volt. Tagadhatja-e ezt valaki?
– Szó sincs róla, tisztelendő anya.
– Bizonyságunk erre a tényre Plantavit de la Fosse.
Csendben megint lepergett néhány olvasószem. A főnöknő folytatta:
– Fauvent apó, a Keresztrefeszítésről nevezett anyát abban a koporsóban fogjuk eltemetni, amelyben húsz évig feküdt.
– Ez rendjén van.
– Az álom folytatása ez.
– Hát ebbe a koporsóba kell majd beszögezni?
– Ebbe.
– És a temetkezési vállalat koporsóját üresen hagyjuk?
– Természetesen.
– Rendelkezésére állok a nagyon tisztelendő szerzetnek.
– A négy énekes anya majd segít magának.
– A koporsó beszögezésében? Nincs szükségem rájuk.
– Nem. A lebocsátásban.
– Hova?
– A sírboltba.
– Melyik sírboltba?
– Az oltár alá.
Fauchelevent megrándult.
– Az oltár alatti sírboltba?
– Az oltár alá.
– Csakhogy…
– Lesz magánál vasrúd.
– Igen, csakhogy…
– A karikába bedugja a rudat és felemeli a követ.
– Csakhogy…
– Engedelmeskedni kell a halottaknak. A Keresztrefeszítésről nevezett anya utolsó kívánsága az volt, hogy a kápolna oltára alatti sírboltba temessük, hogy ne kerüljön profán földbe, hogy halálában ott maradhasson, ahol életében imádkozott. Ezt kérte, vagyis inkább parancsolta.
– Csakhogy tilos.
– Az emberek megtiltották, Isten parancsolja.
– De ha kisül?
– Mi megbízunk magában.
– Ó, én, én olyan vagyok, akár a zárdafal köve.
– A káptalan együtt van. A szavazó anyák, akikkel az imént tanácskoztam, s akik még fontolgatják a dolgot, úgy határoztak, hogy a Keresztrefeszítésről nevezett anyát kívánsága szerint a koporsójában temetjük el, oltárunk alá. Gondolja el, Fauvent apó, ha itt majd csodák történnek! Micsoda dicsőség Isten nevében rendházunkra! A csodák a sírokból támadnak.
– Csakhogy, tisztelendő anya, ha a közegészségügyi bizottság hivatalnoka…
– II. Szent Benedek* temetés dolgában ellene szegült Konstantinos Pogonatosnak.*
– Mégis a rendőrbiztos…
– Gundermar, egyike a hét német királynak, akik Constantius* uralkodása alatt bevonultak Galliába, határozottan elismerte a szerzeteseknek azt a jogát, hogy a szerzetben, vagyis az oltár alatt temetkezhetnek.
– Csakhogy a rendőrfelügyelő…
– A világ semmi a kereszthez képest. Martinus, a karthauziak tizenegyedik egyetemes rendfőnöke, ezt a jelszót adta rendjének: Stat cnix dum volvitur orbis. *
– Amen – mondta rá Fauchelevent, aki rendíthetetlenül mindig ezzel húzta ki magát a csávából, valahányszor latin szót hallott.
Aki hosszú ideje hallgatott, akármilyen hallgatósággal megelégszik. Gymnastoras szónok azon a napon, amelyen a börtönből kiszabadult, mivel rengeteg dilemma és szillogizmus megrekedt benne, megállt az útjába kerülő legelső fánál, szónoklatot intézett hozzá és minden erejét összeszedte, hogy meggyőzze. A főnöknő, akire állandóan hallgatás tilalma súlyosodott, és aki csordultig megtelt mondókával, fölkelt és kicsattant belőle a szóáradat, mint valami nyitott zsilipből.
– Jobb oldalamon Benedek és bal oldalamon Bernát. Kicsoda Bernát? Clairvaux első apátja. Áldott a bourgognei Fontaines földje, mert látta az ő születését. Apját Téceline-nek és anyját Aléthe-nek hívták. Citeaux-ban kezdte, hogy Clairvaux-ban állapodjék meg; Chálon-sur-Saone püspöke, Guillaume de Champeaux szentelte apáttá; hétszáz novíciusa volt és százhatvan kolostort alapított; a sens-i zsinaton, 1140-ben, leteperte Abélard-t* és Pierre de Bruys-t* és tanítványát, Henricust* és még egy másfajta eretnekséget, amelynek hívei apostol-testvéreknek nevezték magukat; megszégyenítette Bresciai Arnoldot,* lesújtotta Raoul barátot, a zsidók gyilkolóját, irányította 1148-ban a reimsi zsinatot, elítéltette Gilbert de la Porrée-t, Poitiers püspökét, elítéltette Éon de l'Étoile-t,* kiegyenlítette a fejedelmek viszálykodását, megvilágosította Ifjú Lajos királyt,* tanácsot adott III. Jenő pápának, szabályzatot a templomosoknak,* keresztes hadjáratot hirdetett, kétszázötven csodát tett életében, mégpedig harminckilencet egyetlenegy napon. Kicsoda Benedek? Monte-Cassino pátriárkája; a szerzetesi szentség második megalapítója; nyugat Szent Vazulja.* Rendje negyven pápát adott, kétszáz bíborost, ötven pátriárkát, ezerhatszáz érseket, négyezerhatszáz püspököt, négy császárt, tizenkét császárnét, negyvenhat királyt, negyvenegy királynét, háromezerhatszáz kanonizált szentet, és immár ezernégyszáz éve áll. Egyfelől Szent Bernát, másfelől a közegészségügyi hivatalnok. Egyfelől Szent Benedek, másfelől a köztisztasági ellenőr! Az állam, a köztisztasági hivatal, a temetkezési vállalat, a szabályzatok, a közigazgatás, hát ismerjük mi mindezt? Minden járókelő megbotránkoznék, ha látná, hogy hogyan bánnak velünk. Még arra sincs jogunk, hogy hamvainkat Jézus Krisztusnak adjuk! A maga közegészségügye forradalmi találmány. Istennek a rendőrbiztosság alá rendelése, ilyen ez a század. Hallgasson, Fauvent!
Fauchelevent e zuhany alatt egészen összezsugorodott. A főnöknő folytatta.
– Senki sem vonja kétségbe a kolostornak a temetkezéshez való jogát. Csak a fanatikusok és a tévelygők tagadhatják. Rettenetesen zűrzavaros időket élünk. Nem tudják, amit tudni kellene, és olyasmit tudnak, amit nem kellene tudni. Az emberek durvák és istentelenek. Vannak ebben a korban olyan emberek, akik nem tudnak különbséget tenni a fenséges Szent Bernát és az úgynevezett Szegény Katolikusok Bernátja közt, aki valami derék pap volt és a tizenharmadik században élt. Mások istenkáromlón merészkednek összehasonlítani XVI. Lajos vérpadját Jézus Krisztus keresztjével. XVI. Lajos csak király volt. Hát eszméljünk rá az Istenre! Nem ismerik már a különbséget igazság és igazságtalanság között. Ismerik Voltaire nevét, de nem ismerik már César de Bus* nevét. Mégis César de Bus boldoggá van avatva, Voltaire pedig csak egy boldogtalan. A legutóbbi érsek, Périgord bíboros, még azt sem tudta, hogy Charles de Gondren volt Bérulle utóda és Francois Bourgoin volt Gondren utódja és Jean Francois Senault volt Bourgoin utódja, és hogy a Szent Mártáról nevezett atya volt Jean Francois Senault utóda. Ismerik Coton atya* nevét, de nem azért, mert egyike volt annak a három férfiúnak, akik az oratoriánusok megalapításán fáradoztak, hanem azért, mert a hugenotta IV. Henrik király annyit káromkodott miatta. A világi emberek azért szeretik annyira Szalézi Szent Ferencet, mert csalt a játékban. És aztán támadják a vallást. Miért? Azért, mert voltak gonosz papok, mert Sagittarius, Gap püspöke, testvére volt Saloniusnak, Embrun püspökének, és mert mind a ketten Mommol követői voltak. De mit tesz ez? Vajon megakadályozta-e ez tours-i Szent Mártont* abban, hogy szentté legyen, és hogy odaadja köpenye felét a koldusnak? Üldözik a szenteket. Behunyják szemüket az igazságok előtt. Megszokták a sötétséget. Legdühöngőbb vadállatok a vak vadállatok. Senki sem gondol komolyan a pokolra. Ó! Gonosz nép! A király nevében* ma annyit jelent, mint a forradalom nevében. Nem tudják már, hogy mivel tartoznak az élőknek, sem azt, hogy mivel tartoznak a holtaknak. Tilos szentül meghalni. A temetés világi ügy. Ez borzalmas. II. Szent Leó* külön két levelet írt, egyiket Petrus Notariusnak, a másikat a vizigótok királyának, hogy megtámadja és elvesse a halottakra vonatkozó kérdésekben az exarcha* tekintélyét és a császár fennhatóságát. Gautier, Chálons püspöke, szembeszállt ebben a tárgyban Ottóval, Burgundia hercegével. A régi hatóság egyetértett az egyházi felfogással. Sőt valamikor még világi dolgokban is szavunk volt a káptalanban. Citeaux apátja, a rend generálisa, örökös bírája volt a burgundiai parlamentnek. A halottainkkal azt tesszük, amit akarunk. Vajon nem a franciaországi Saint-Benoit-sur-Loire-nak nevezett fleuryi apátságban* van-e magának Szent Benedeknek a holtteste is, ámbár ő Olaszországban, Monte-Cassinón halt meg, 543. március 21-én, szombati napon? Mindez kétségbevonhatatlan. Irtózom a zsoltárdarálóktól, gyűlölöm az imádkozógépeket, átkozom az eretnekeket, de még jobban elátkoznám azt, aki mindennek az ellenkezőjét merné állítani. Nincs szükség egyébre, csak el kell olvasni Arnoul Wion, Gabriel Bucelin, Trithemius, Maurolicus és Dom Luc d'Achery* könyveit.
A főnöknő lélegzetet vett, aztán odafordult Fauchelevent-hoz:
– Fauvent apó, rendben van?
– Rendben, tisztelendő anya.
– Számíthatunk magára?
– Engedelmeskedni fogok.
– Jól van.
– Mindenestül a zárdáé vagyok.
– Tehát megértettük egymást. Maga lezárja a koporsót. A nővérek átviszik a kápolnába. Elmondjuk a halotti officiumot. Aztán mindenki visszamegy a kolostorba. Éjjeli tizenegy és tizenkét óra között maga odajön a vasrúddal. Minden a legnagyobb titokban történjék. A kápolnában nem lesz más, csak a négy énekes anya, a Mennybemenetelről nevezett anya és maga.
– Meg az a nővér, aki az oszlop előtt fog térdelni.
– Az nem fog hátranézni.
– De hallani fog.
– Nem fog odahallgatni. Különben is abból, amit a kolostor tud, a világ nem tud meg semmit.
Megint csend támadt, szünet következett. A főnöknő folytatta:
– Csatolja le a csengőjét. Fölösleges, hogy az oszlop előtt térdelő nővér észrevegye, hogy maga ott van.
– Tisztelendő anya?
– Mi az, Fauvent apó?
Volt már itt a halottkém?
– Délután négy órakor jön. Már megadták a csengettyűjelet, hogy hívják el a halottkémet. De hát maga nem hall semmiféle csengetést?
– Csak a magaméra figyelek.
– Jól van, Fauvent apó.
– Tisztelendő anya, legalábbis hat láb hosszú emelőre lesz szükség.
– Honnan veszi?
– Ahol annyi rács van, akad ott egypár vasrúd is. Egész rakás ócskavasam van a kert végében.
– Negyed tizenkettő tájban; ne felejtse el.
– Tisztelendő anya?
– Mi az?
– Ha akármikor ilyen munkát kell majd végezni, itt van az öcsém, nagyon erős ember. Bikaerős!
– Olyan gyorsan végezzen, ahogy csak tud.
– Olyan nagyon gyorsan nem tudom elvégezni. Gyönge vagyok; ezért kellene segítség. Sántítok.
– A sántaság nem baj, és áldás is lehet. II. Henrik császárnak, aki leverte Gergely ellenpápát és újra trónjára ültette VIII. Benedeket,* a Sánta és a Szent volt a mellékneve.
– Milyen jó, ha az embernek két mellénye van – dünnyögte Fauchelevent, aki csakugyan egy kissé nagyot hallott.
– Fauvent apó, én úgy gondolom, hogy egy óra alatt végzünk. Ez nem sok. Legyen ott a vasrúdjával tizenegykor a főoltárnál. Az officium éjfélkor kezdődik. Jó negyedórával előbb mindennel készen kell lenni.
– Mindent megteszek, hogy bebizonyítsam odaadásomat a szerzet iránt. Hát ebben egyeztünk meg: én beszögezem a koporsót. Pontban tizenegy órakor ott leszek a kápolnában. Ott lesznek az énekes anyák, ott lesz a Mennybemenetelről nevezett anya. Két férfi többet érne. De hát mindegy! Elhozom az emelőrudat. Kinyitjuk a sírboltot, leeresztjük a koporsót és bezárjuk a sírboltot! Aztán nyoma sem marad semminek. A kormánynak sejtelme sem lesz róla. Tisztelendő anya, rendben lesz így?
– Nem.
– Hát mi van még?
– Még ott van az üres koporsó.
Erre elhallgattak. Fauchelevent elgondolkodott. A főnöknő elgondolkodott.
– Fauvent apó, mi lesz a koporsóval?
– Kiviszik a temetőbe.
– Üresen?
Megint csend következett. Fauchelevent olyanfajta mozdulatot tett a bal kezével, mint mikor valaki megszabadult valami nyugtalanító gondolattól.
– Tisztelendő anya, én szögezem be a koporsót, a templom ravatalozójában, és oda rajtam kívül senki sem léphet be, és én takarom le a koporsót a halotti lepellel.
– Igen, de a halottvivők, mikor a halottaskocsira viszik és mikor leeresztik a sírba, biztosan megérzik, hogy nincs benne semmi.
– Ó, hogy az ör…! – csattant fel Fauchelevent.
A főnöknő keresztet vetett és szúrósan ránézett a kertészre. A …dög a torkán akadt.
Hamarjában mondott valamit, hogy elfeledtesse a káromkodást.
– Tisztelendő anya, földet teszek a koporsóba. Így olyan lesz, mintha volna benne valami.
– Igaza van. A föld ugyanaz, mint az ember. Szóval, rendbe hozza az üres koporsót?
– Ez már az én dolgom.
A főnöknő arca, amely eddig dúlt és sötét volt, felderült. Intett neki, feljebbvaló módjára, aki elbocsátja az alárendeltjét. Fauchelevent az ajtó felé indult. Mielőtt kiment volna, a főnöknő szelíden megszólalt:
– Fauvent apó, meg vagyok elégedve magával; holnap a temetés után hozza el hozzám az öccsét, és mondja meg neki, hogy a lányát is hozza el magával.

IV

Amelyben Jean Valjean egészen olyannak mutatkozik, mintha olvasta volna Austin Castillejót

A sánták sietése olyan, mint a félszeműek kacsintása; nem valami gyorsan ér célhoz. Azonfelül Fauchelevent megzavarodott. Majdnem negyedórájába került, míg visszatért a kerti házikóba. Cosette ébren volt. Jean Valjean odaültette a tűz mellé. Abban a pillanatban, amikor Fauchelevent belépett, Jean Valjean éppen a kertész puttonyát mutogatta neki, amely a falon lógott és ezt mondta:
– Jól figyelj rám, kicsi Cosette-em. Ki kell mennünk ebből a házból, de vissza fogunk jönni, és nagyon jó dolgunk lesz itt. Ez a bácsi ebben a puttonyban visz ki a hátán. Majd megvársz engem egy néninél. Odamegyek érted. De ha azt akarod, hogy Thénardier-né el ne csípjen, hallgass rám és meg se mukkanj!
Cosette komoly arccal bólintott.
Mikor Fauchelevent kinyitotta az ajtót, Jean Valjean hátrafordult.
– Nos?
– Minden rendben van és semmi sincs rendben – felelte Fauchelevent. – Engedélyt kaptam, hogy önt bebocsássam, de mielőtt bejönne, ki kell mennie. Hisz ez bonyolítja a dolgot. A kicsivel könnyű a dolog.
– Kiviszi?
– Csendben lesz?
– Jótállok érte.
– De ön, Madeleine apó!
És némi hallgatás után, amely csupa szorongás volt, Fauchelevent felkiáltott:
– De hát menjen ki ott, amerre bejött!
Jean Valjean, mint első ízben is, csak ennyit mondott:
– Lehetetlen.
Fauchelevent inkább magában beszélt, mint Jean Valjeanhoz és úgy dünnyögte:
– Van még más valami is, ami nyugtalanít. Azt mondtam, hogy földet teszek bele. Csakhogy azt gondolom, hogyha föld van benne, az nem olyan ám, mint valami holttest, nem lesz jó, ide-oda csúszik, mozogni fog. Az emberek megérzik. Beláthatja, Madeleine apó, hogy a kormány rá fog jönni.
Jean Valjean merőn rászögezte a szemét és azt hitte, hogy félrebeszél.
Fauchelevent folytatta:
– Hogy az örd… dögvészbe akar innen kijutni? Holnap ennek mind meg kell lennie. Holnap hozom önt ide. A főnöknő várja.
Ekkor elmagyarázta Jean Valjeannak, hogy ez viszonzása valami szolgálatnak, amelyet ő, Fauchelevent tesz a szerzetnek… Mert az is egyik kötelessége, hogy segédkezzék a temetéseknél, ő szögezi be a koporsót és segít a sírásóknak a temetőben… Az az apáca, aki ma reggel meghalt, azt kívánta, hogy abban a koporsóban temessék el, amely az ágya volt, és tegyék a kápolna főoltára alatti sírboltba… Ez a rendőrségi szabályzat szerint tilos, azonban ez olyan halott, akinek teljesíteni kell a kívánságát… A főnöknőnek és a szavazó anyáknak elhatározott szándéka, hogy teljesítik a halott óhaját… Kibabrálnak a kormánnyal… Ő, Fauchelevent szögezi be a koporsót a kis cellában, ő emeli fel a kápolna kövét, és ő ereszti le a halottat a sírboltba. És ezért hálából a főnöknő felfogadja a rendházba kertésznek az öccsét és bent lakó növendéknek az unokahúgát… Az öccse Madeleine úr lesz, az unokahúga pedig Cosette… A főnöknő azt mondta neki, hogy másnap este, a temetőben lefolyt színleges temetés után vezesse hozzá az öccsét. De ő nem tudja kívülről bevezetni Madeleine urat, ha Madeleine úr nincs kint. Ez itt az első nehézség. Meg aztán van itt még egy nehézség: az üres koporsó.
– Mi az az üres koporsó? – kérdezte Jean Valjean.
Fauchelevent megfelelt rá:
– A hatósági koporsó.
– Miféle koporsó és miféle hatóság?
– Meghal egy apáca. A hatósági orvos eljön és azt mondja: meghalt egy apáca. A kormány koporsót küld. Másnap halottaskocsit és halottvivőket küld, hogy kihozzák a koporsót és a temetőbe vigyék. A halottvivők eljönnek és felveszik a koporsót; üres lesz.
– Tegyen bele valamit.
– Halottat? Nincs.
– Nem halottat.
– Hát akkor mit?
– Élő embert.
– Miféle élő embert?
– Engem – felelte Jean Valjean.
Fauchelevent úgy felugrott ültéből, mintha bomba robbant volna a széke alatt.
– Önt?
– Miért ne?
Jean Valjean elmosolyodott, ami nála olyan ritka dolog volt, mint a napfény a téli égboltozaton.
– Tudja, Fauchelevent, hogy maga azt mondta: a Keresztrefeszítésről elnevezett anya meghalt, én pedig hozzátettem: és Madeleine apó el van temetve. Hát ez lesz az.
– Jó, jó, ön tréfál. Nem beszél komolyan.
– Nagyon komolyan beszélek. Ki kell mennem innen?
– Feltétlenül.
– Mondtam, hogy kerítsen nekem is valami puttonyt és ponyvát.
– Nos?
– A puttony fenyőfából lesz, és a ponyva fekete lepel.
– Először is fehér lepel. Az apácákat fehérben temetik.
– Hát nem bánom, fehér lepel.
– Ön nem olyan ember, Madeleine apó, mint a többiek.
Ilyen elképzelhetetlen dolgot hallani, ami valami vad és vakmerő fegyházi ötlet volt, kizökkenni a nyugalmas dolgokból, amik környékezik, és beleavatkozni olyasmibe, amit úgy hívott, hogy a "zárda rendes kerékvágása", ez úgy meghökkentette Fauchelevent-t, mint ahogy meghökkenne a járókelő, aki a Szent Dénes utca csatornájában óriási sirályt látna halászni.
Jean Valjean folytatta:
– Arról van szó, hogy észrevétlenül ki kell jutnom innen. Ez a módja. De előbb magyarázza el nekem. Hogyan folyik le ez a dolog? Hol ez a koporsó?
– Az üres?
– Igen.
– Lent abban az úgynevezett halottasszobában. Két állványon nyugszik és rajta van a halotti lepel.
– Milyen hosszú a koporsó?
– Hat láb.
– Mi az a halottasszoba?
– Földszinti szoba, egyetlen rácsos ablaka a kertre néz, kívülről fatábla zárja; ajtaja kettő van, az egyik a zárdába, a másik a templomba nyílik.
– Milyen templomba?
– A nyilvános templomba, ahova mindenki bemehet.
– Magánál van ennek a két ajtónak a kulcsa?
– Nincs nálam. Nálam csak annak az ajtónak a kulcsa van, amely a zárdába vezet. A templomba vezető ajtónak a kulcsa a kapusnál van.
– Mikor nyitja ki a kapus ezt az ajtót?
– Majd csak akkor, ha beereszti a halottvivőket, akik a koporsóért jönnek. Amint a koporsót kivitték, a kapu újra bezárul.
– Ki szögezi le a koporsót?
– Én.
– Ki teríti rá a leplet?
– Én.
– Egyedül dolgozik?
– A rendőrorvos kivételével semmiféle férfinak nem szabad belépnie a halottasszobába. Még a falon is ott a felirat.
– El tudna-e rejteni engem ma éjjel abban a szobában, mikor már mindenki alszik a zárdában?
– Nem. De el tudnám bújtatni egy kis sötét fülkében, amely a halottasszobából nyílik, és amelyben a temetési szerszámaimat tartom; én vagyok az őre, a kulcsa nálam van.
– Hány órakor jön a halottaskocsi holnap a koporsóért?
– Délután három óra tájban. A temetés a Vaugirard-temetőben lesz, késő este. Jó messzire van.
– Én majd ott lapulok a szerszámos fülkéjében egész éjjel és egész délelőtt. De mit eszem? Meg fogok éhezni.
– Majd én viszek valamit.
– Két órakor jöhet és beszögezhet a koporsóba.
Fauchelevent visszahőkölt és az ujjcsontjait ropogtatta.
– De ez lehetetlen!
– Ugyan! Fog egy kalapácsot és szögeket ver valami deszkába!
Az, amit Fauchelevent el sem tudott képzelni, Jean Valjean szemében, ismételjük, gyerekjáték volt. Jean Valjean átesett már keményebb megpróbáltatásokon is. Aki valaha rab volt, ismeri azt a művészetet, hogyan kell összezsugorodni a menekülési módok szerint. A rab megszállottja a szökésnek, mint a beteg a krízisnek, amely megmenti vagy végez vele. A kiszabadulás meggyógyulás. Mit nem vállalna az ember a gyógyulásért? Beszögeztetni magát egy ládába, el vitetni, mint valami poggyászt, sokáig benne maradni valami ládában, találni levegőt ott, ahol nincs, takarékoskodni a lélegzetével órák hosszat, érteni a módját, hogyan lehet fulladozni anélkül, hogy meghalna: ez Jean Valjeannak egyik titokzatos tehetsége volt.
Különben az olyan koporsó, amelyben élő ember van, a fegyencnek ez a mentőötlete, egyúttal császári ötlet is. Ha hihetünk Austin Castillejo* barátnak, V. Károly* aki lemondása után még egyszer utoljára látni akarta Barbara Blomberget, a kedvesét – ugyanezt a módszert alkalmazta, hogy behozassa őt a San Geronimo de Juste kolostorba, utána pedig kijuttassa.
Fauchelevent, amint kissé magához tért, felkiáltott:
– De hát hogy fog lélegzeni?
– Majd csak lélegzem.
– Abban a ládában! Én, ha csak rágondolok, máris fulladozom.
– Bizonyosan van fúrója, fúrjon majd néhány kis lyukat itt is, ott is a szájam tájékán, és úgy szögezze be a fedelét, hogy ne legyen nagyon szoros.
– Jó! És ha rájön a köhögés vagy a tüsszentés?
– Aki menekül, az se nem köhög, se nem tüsszög.
És Jean Valjean hozzátette:
– Fauchelevent apó, határozni kell: vagy lelepleznek itt, vagy azt választom, hogy távozom a halottaskocsin.
Mindenki megfigyelte már, hogy a macskák milyen szívesen állnak meg és sétálgatnak egy félig nyitott ajtó szárnyai között. Ki ne szólt volna már rá egy-egy macskára: "Ejnye, menj be hát!" Vannak emberek, akik, ha valami kétes eset adódik, ugyancsak hajlamosak arra, hogy ingadozzanak két elhatározás között, és még azt is megkockáztatják, hogy a végzet hirtelen lezárja az alkalmat és eltapossa őket. A nagyon óvatosak – akik minden ízükben macskák, és éppen azért, mert macskák – néha nagyobb veszedelembe bonyolódnak, mint a vakmerők. Fauchelevent ilyen ingatag természetű ember volt. Azonban Jean Valjean hidegvére akaratlanul is magával ragadta. Ezt dünnyögte:
– Csakugyan, nincs rá más mód.
Jean Valjean folytatta:
– Csupán csak az nyugtalanít, hogy mi történik majd a temetőben.
– Hát nekem meg éppen ez nem okoz gondot – kiáltott fel Fauchelevent. – Ha ön bizonyos benne, hogy kibírja a koporsóban, én bizonyos vagyok abban, hogy kihozom a sírból. A sírásó részeges ember és barátom. Mestienne apó. Régi szabású öreg borivó. A sírásó gödörbe dugja a halottakat, én meg a zsebembe dugom a sírásót. Majd én elmondom önnek, hogy mi fog történni. Valamivel alkonyat előtt érünk ki, háromnegyed órával a temető kapujának bezárása előtt.
A halottaskocsi egészen a sírig hajtat. Én a nyomában megyek; ez a kötelességem. A zsebemben kalapács, véső és harapófogók. A halottaskocsi megáll, a halottvivők kötelet kötnek az ön koporsójára és leeresztik. A pap elmondja az imádságokat, keresztet vet, meghinti szentelt vízzel és távozik. Kettesben maradok Mestienne apóval. Nekem barátom, mondtam már. Két dolog közül az egyik bizonyos: vagy részeg lesz, vagy nem lesz részeg. Ha nem részeg, ezt mondom neki: gyere, igyunk egy pohárral, ameddig még nyitva van a Vidám Zug. Elviszem magammal, leitatom, Mestienne apónak nem sok kell, egy kis szesz úgyis mindig van benne, asztal alá iszom, fogom az igazolványát, hogy bejussak a temetőbe és nélküle visszajövök. Önnek már csak velem lesz dolga. Ha részeg, ezt mondom neki: eredj innen, én majd elvégzem helyetted. Ő elmegy, és én kihúzom önt a gödörből. Jean Valjean odanyújtotta a kezét, és Fauchelevent megindító parasztos elérzékenyüléssel kapott utána.
– Megegyeztünk, Fauchelevent apó. Sikerülni fog.
"Feltéve, hogy nem hibban meg valahol – gondolta magában Fauchelevent. – Mert ez rettenetes volna!"

V

A részegség nem orvosság a halál ellen

Másnap, amint a nap nyugovóra hajolt, a Maine körút gyér járókelői megemelték kalapjukat egy ódivatú, halálfejekkel, lábszárcsontokkal és könnycsepp alakú díszekkel ékes halottaskocsi előtt. Ebben a halottaskocsiban koporsó volt, rajta fehér halotti lepel, amelyen hatalmas fekete kereszt terült végig, mint valami hórihorgas halott, akinek lelógnak a karjai. Függönyös hintó ment utána, benne a karinges pap és a vörös sapkás ministráns gyerek. Fekete hajtókás, szürke egyenruhás két gyászhuszár lépkedett a halottaskocsi jobb és bal oldalán. Utána munkásruhájú öregember bicegett. A menet a Vaugirard-temető irányában haladt.
Ennek az embernek a zsebéből kilátszott egy kalapácsnak a nyele, egy acélvéső lemeze és a harapófogó kettős csípője.
A Vaugirard-temető kivétel volt Párizs temetői között. Különös sajátságai voltak, mint ahogy megvolt neki a nagykapuja és a kiskapuja, amelyeket a városnegyedben a régi emberek, akik csüngenek a hagyományos elnevezéseken, lovaskapunak és gyalogoskapunak neveztek. A Kis Picpus bernátrendi bencés apácái, mint már említettük, engedélyt nyertek, hogy itt késő este a temetőnek egyik külön sarkában temetkezhessenek, mivel ez a terület valamikor a rendházuk tulajdona volt. A sírásók, mivel emiatt nyáron esti, télen pedig éjjeli szolgálatuk volt a temetőben, különösen szigorú fegyelemre voltak szorítva. Párizs temetőinek kapuit ebben az időben napnyugtakor zárták, és mivel ez a városi hatóság szabályrendelete volt, a Vaugirard-temető is éppúgy alá volt vetve, mint a többi. A lovaskapu és a gyalogoskapu két összeérő rácsozat volt, ezekhez Perronet* építésztől emelt házikó simult, amelyben a temető kapusa lakott. Ezek a rácsos kapuk tehát könyörtelenül megfordultak sarkaikban abban a pillanatban, mikor a nap eltűnt az Invalides-templom kupolája mögött. Ha egy-egy sírásó ebben a pillanatban megkésett a temetőben, csak egy módja volt arra, hogy kijusson: az az igazolvány, amelyet a temetkezési vállalat igazgatósága kiállított részére. A kapus ablakának táblájába levélszekrény-nyílás volt vágva. A sírásó beledobta igazolványát ebbe a nyílásba, a kapus hallotta a koppanását, meghúzza a zsinórt, és a gyalogoskapu kinyílt. Ha a sírásónál nem volt ott az igazolvány, akkor megmondta a nevét, a kapus, aki gyakran már lefeküdt és aludt, fölkelt, kijött, megismerte a sírásót és kulccsal kinyitotta a kaput; a sírásó kiment, de tizenöt frank bírságot fizetett.
Ez a temető a szabálytól elütő különösségeivel kényelmetlen volt a közigazgatási vaskalapnak. Nem sokkal 1830 után megszüntették. Az úgynevezett keleti temető, a Montparnasse-temető lett az utóda és örökölte tőle azt a hírhedt kocsmát, amely közte és a Vaugirard-temető közt volt; cégére deszkára festett birsalma és derékszögben a kocsmaasztalok és a sírok között ezzel a felírással ékeskedett: Vidám Zug.
A Vaugirard-temetőt elhervadt temetőnek lehetne nevezni. Elszoktak tőle. Belepte a penész, a virágok kivesztek belőle. A polgároknak eszük ágában sem volt, hogy a Vaugirard-ba temetkezzenek; lerítt róla a szegénység. A Pére-Lachaise, az már valami! A Pere-Lachaise-ben nyugodni, az olyan, mint például mahagóni bútorok közt lakni. Azon meglátszik az előkelőség. A Vaugirard-temető tiszteletre méltó bekerített terület, régi francia kertstílusban megtervezve. Egyenes utak, puszpángok, tuják, magyalbokrok, öreg sírok öreg tiszafák alatt, nagyon magas fű. Az este tragikus volt benne. Körvonalai imitt-amott kimondhatatlanul gyászosak.
A nap még nem nyugodott le, amikor a fehér leples, fekete keresztes halottaskocsi befordult a Vaugirard-temető fasorába. A sánta ember, aki a nyomában lépkedett, nem volt más, mint Fauchelevent.
A Keresztrefeszítésről nevezett anya eltemetése az oltár alatti sírboltba, Cosette távozása, Jean Valjean becsempészése a halottasszobába minden baj nélkül bonyolódott le, és semmi sem zavarta meg.
Jegyezzük meg futtában, hogy a Keresztrefeszítésről nevezett anya eltemetése a zárda oltára alá szerintünk minden ízében megbocsátható. Olyanféle vétek ez, ami szinte kötelesség. Az apácák végrehajtották, mégpedig nem csupán nyugodtan, hanem lelkiismeretük élénk helyeslése közben. A zárdában az a valami, amit "kormánynak" neveznek, nem egyéb, mint beleavatkozás az egyházi tekintélybe, de ehhez a beavatkozáshoz mindig szó fér. Első a szabályzat; a törvénykönyv számít is, nem is. Emberek, alkossatok annyi törvényt, amennyi jólesik, de tartsátok meg őket magatoknak. A császárnak járó adó mindig csak maradéka az Istennek járó adónak. A vezér semmi a vezérelvhez képest.
Fauchelevent igen elégedetten sántikált a halottaskocsi nyomában. Kettős titka, egymással összefüggő két összeesküvése, egyik az apácákkal, a másik Madeleine úrral, egyik a zárda érdekében, másik ellene, egyformán sikerült. Jean Valjean nyugalma az a hatalmas nyugodtság volt, amely átterjed másokra is. Fauchelevent már nem kételkedett a sikerben. Ami még hátra volt, az már igazán semmi. Két év óta tízszer itatta le a sírásót, a derék Mestienne apót, a pufók atyafit. Csak úgy játszott Mestienne apóval. Azt tette vele, amit akart. Kényére-kedvére és tetszése szerint ráncigálta. Mestienne úgy táncolt, ahogy Fauchelevent fütyült. Fauchelevent tökéletesen biztosnak érezte magát.
Abban a pillanatban, amikor a menet befordult a temetőhöz vezető útra, Fauchelevent boldogan nézte a halottaskocsit, összedörzsölte roppant tenyereit és halkan dörmögte:
– Ej, de jó kis tréfa!
Egyszerre csak megállt a halottaskocsi; a rácsos kapunál voltak. Meg kellett mutatni a temetési engedélyt. A temetkezési intézet embere összedugta a fejét a temető kapusával. Amíg beszélgettek, ami mindig egy- vagy kétperces álldogálást okozott, valaki, egy ismeretlen állt oda a halottaskocsi háta mögött Fauchelevent mellé. Afféle munkásember volt, tátongó zsebű ujjasban és kapával a hóna alatt.
Fauchelevent végigmérte az ismeretlent.
– Kicsoda maga? – kérdezte.
Az ember így felelt:
– A sírásó vagyok.
Ha valakinek ágyúgolyó vágna a melle közepébe, és ő túlélné ezt, az képedne el úgy, ahogy Fauchelevent elképedt.
– A sírásó!
– Az.
– Maga!
– Én.
– A sírásó az Mestienne apó.
– Csak volt.
– Hogyhogy csak volt?
– Meghalt.
Fauchelevent mindenre el volt készülve, csak arra nem, hogy egy sírásó is meghalhat. Mégis igaz; még a sírásók is meghalnak. Másoknak ássák a vermet, és végül maguk is beleesnek.
Fauchelevent csak tátotta a száját. Nagy nehezen tudott ennyit kidadogni:
– De hiszen ez lehetetlen!
– Pedig így van.
– De hát – kezdte újra bátortalanul – a sírásó az Mestienne apó.
– Napóleon után XVIII. Lajos, Mestienne után Gribier. Hallja-e, bácsi, az én nevem Gribier.
Fauchelevent sápadtan nézegette ezt a Gribier-t.
Hórihorgas, sovány, fakó, tetőtől talpig gyászos egy ember volt ez. Mintha levitézlett orvos lett volna, aki sírásóvá vedlett.
Fauchelevent felkacagott:
– Ó! Micsoda furcsa dolgok is történnek! Mestienne apó meghalt.
A jó Mestienne apó meghalt, de él a jó Kadar bácsi! Tudja maga, ki az a jó Kadar bácsi? Az a hatgarasos, tetejes kancsó vörös bor! Suresne-i vörös, a teremtésit! Igazi párizsi suresne-i! Ó! Hát meghalt az öreg Mestienne! Sajnálom; jó mulatós ember volt. De maga is csak jó mulatós ember. Ugye, cimbora? Elmegyünk együtt, iszunk egy pohárral, most mindjárt.
Az ember ezt mondta rá:
– Én tanult ember vagyok. Négy osztályt jártam. Nem iszom soha.
A halottaskocsi megindult és ott dübörgött már a temető főútján.
Fauchelevent meglassította lépteit. Nem is annyira sántasága miatt, mint inkább aggodalmában sántított.
A sírásó előtte lépkedett.
Fauchelevent még egyszer végigvizsgálta ezt a váratlanul idecsöppent Gribier-t.
Olyan emberfajta volt ez, amely már fiatalon is öreg és sovány ugyan, de nagyon erős.
– Cimbora! – szólt oda Fauchelevent.
A férfi hátrafordult.
– Én vagyok a zárda sírásója.
– Kartársam – állapította meg a másik.
Fauchelevent, aki nem tanult ugyan, de éles eszű ember volt, észrevette, hogy félelmetes emberfajtával akadt dolga, afféle cikornyás beszédűvel.
Ezt dünnyögte:
– Nahát, hogy Mestienne apó meghalt.
Az ember beleszólt:
– Szőröstül-bőröstül. A Jóisten belenézett az esedékességi naplójába. Mestienne apón volt a sor. Mestienne apó meghalt.
Fauchelevent gépiesen mondta utána:
– A Jóisten…
– A Jóisten – vágott szavába a férfi fölényesen. – A filozófusok szerint az örökkévaló Atya; a jakobinusok szerint a legfelsőbb Lény.
– Hát nem ismerkedünk össze? – dadogta Fauchelevent.
– Már megismerkedtünk. Maga paraszt, én párizsi vagyok.
– Addig nem ismeri az ember egymást, amíg nem ivott együtt. Egy pohár bor mellett kiönti az ember a szívét. Jöjjön velem, igyunk egyet. Az ilyesmit nem szokás visszautasítani.
– Első a munka.
Fauchelevent ezt gondolta magában: "Végem van."
Már csak néhány kerékforgásnyira voltak a mellékúttól, amely az apácák szögletébe vezetett.
A sírásó megszólalt:
– Bácsi, nekem hét csöppséget kell ám etetnem. Mivel nekik enniük kell, nekem nem szabad innom.
És a komoly ember elégedettségével, aki valami jó mondást farag, hozzátette:
– Az ő éhségük ellensége az én szomjúságomnak.
A halottaskocsi befordult egy cipruscsoport mellett, letért a főútról, nekivágott egy mellékútnak, erről is letért és valami sűrűségbe hatolt be. Ez jelezte, hogy már egészen közel van a sír. Fauchelevent meglassította lépteit, de nem tudta meglassítani a halottaskocsit. Szerencsére a föld felpuhult és felázott a téli esőzésektől, a kerekek belesüppedtek, és így a kocsi csak lassabban haladhatott.
Odalépett a sírásóhoz.
– Finom kis argenteuili borocska van ott – súgta oda Fauchelevent.
– Hallja-e, bácsi – szólalt meg az ember – nekem nem kellett volna sírásónak lennem. Az apám a Prytanée* kapusa volt. Írónak szánt. De üldözte a balszerencse. Vesztett a tőzsdén. Le kellett mondanom az írói pályáról. Azért még most is utcai íródeák vagyok.
– Hát maga nem sírásó? – szólalt meg Fauchelevent, és belekapaszkodott ebbe a vékony kis szalmaszálba.
– Megfér a kettő egymással. Én halmozok.
Fauchelevent nem értette ezt az utolsó szót.
– Gyerünk inni – hajtogatta.
Itt megjegyzést kell tennünk. Fauchelevent, bármennyire gyötörte is a szorongás, ajánlgatta ugyan az ivást, de egy pontra vonatkozólag nem nyilatkozott, hogy tudniillik ki fizet? Rendszerint Fauchelevent volt a meghívó, és Mestienne apó fizetett. Ajánlata, hogy menjenek inni, nyilván az új helyzetből eredt, amelyet az új sírásó teremtett, és ezt az ajánlatot meg kellett tenni, azonban az öreg kertész, szándékosan, homályba hagyta a fizetség Rabelais emlegette közmondásos negyedóráját.* Neki magának, Fauchelevent-nak, bármily izgatott volt is, esze ágában sem volt fizetni.
A sírásó fölényes mosollyal folytatta;
– Enni kell. Elfogadtam Mestienne apó örökségét. Ha az ember majdnem minden osztályt kijárt, kész filozófus. Kezem munkájához hozzátettem karjaim munkáját. Ott van az íróbódém a Sévres utca melletti piacon. Tudja, ott az Esernyőpiacon. A Croix-Rouge valamennyi szakácsnője az én ügyfelem. Én ütöm össze nekik a bakáiknak szóló vallomásokat. Reggel szerelmesleveleket írok, este sírt ások. Ilyen az élet, bácsikám.
A halottaskocsi haladt, Fauchelevent egyre tornyosuló nyugtalansággal nézegetett mindenfelé maga körül. Kövér izzadságcseppek potyogtak a homlokáról.
– Azonban – folytatta a sírásó – nem lehet két úrnak szolgálni. Hamarosan választanom kell a toll és a kapa között. A kapa elnehezíti a kezemet.
A halottaskocsi megállt.
A ministránsgyerek, aztán pedig a pap leszállt a függönyös kocsiról.
A halottaskocsi egyik elülső kis kereke ráment valamelyest a földhányásra, amely mögött ott tátongott a nyitott sír.
– Ej, de jó kis tréfa! – mondta újra Fauchelevent rémületében.

VI

Négy szál deszka között

Ki volt a koporsóban? Tudjuk. Jean Valjean.
Jean Valjean úgy helyezkedett el benne, hogy meg ne fulladjon; éppen csak hogy lélegzett.
Különös jelenség, hogy a lelkiismeret biztossága milyen tökéletes biztosságot ad minden tekintetben. Az az egész terv, amelyet Jean Valjean kieszelt, tegnap este óta haladt, éspedig sikeresen haladt a megvalósulás felé. Ő is Mestienne apóra számított, mint Fauchelevent. Nem kételkedett a sikerben. Soha még válságosabb helyzetet nem fogadott nagyobb nyugalommal.
A koporsó négy deszkája valami szörnyű békességet sugároz magából. Úgy látszik, hogy a halottak nyugalmából átáradt valami Jean Valjean nyugodtságába.
Ennek a koporsónak a belsejében követhette és követte is minden részletét annak a szörnyű drámának, amelyet a halállal játszott.
Valamivel azután, hogy Fauchelevent befejezte a koporsófödél beszögezését, Jean Valjean érezte, hogy kiviszik, aztán megindul vele a kocsi. A rázkódás megszűnéséből megérezte, hogy a kövezetről műútra értek, vagyis hogy elhagyták az utcákat és kiértek a körutakra. Valami tompa dübörgésből kitalálta, hogy az Austerlitz-hídon mentek át. Az első megállásból megértette, hogy behajtottak a temetőbe; mikor a kocsi másodszor megállt, ezt mondta magában: a sírnál vagyunk.
Hirtelen érezte, hogy kezek ragadják meg a koporsót, aztán valami érdesen horzsolódik a deszkákon; megértette, hogy ez valami kötél, amelyet a koporsó körül kötnek, hogy leeresszék az üregbe.
Aztán szédülés fogta el.
Valószínű, hogy a halottvivők és a sírásó elvétették a koporsó egyensúlyát és fejjel lefelé eresztették le. Mikor aztán vízszintesen és mozdulatlanul érezte magát, teljesen magához tért. Leért a sír fenekére.
Végigborzongott rajta a hideg.
Valami hang csendült fölötte, fagyosan és ünnepélyesen. Hallotta, amint száll, olyan lassan, hogy külön-külön kivehette a latin szavakat, amelyeket nem értett:
– Qui dormiunt in terrae pulvere, evigilabunt; alii in vitam aeternam, et alii in opprobrium, ut videant semper*
Gyermekhang felelt rá:
– De profundis.*
A mély hang megint rázendített:
– Requiem aeternam dona ei. Domine *
A gyermekhang ráfelelt:
– Et lux perpetua luceat ei.*
A koporsófedélen olyasmit hallott, mintha néhány esőcsepp koppant volna rajta halkan. Valószínűleg a szentelt víz volt.
Gondolta magában: mindjárt vége. Még egy kis türelem. A pap mindjárt megy. Fauchelevent elviszi Mestienne-t inni. Itt hagynak. Aztán Fauchelevent egyedül visszajön, és én kimegyek. Beletelik jó egy óra.
A mély hang újra felzendült:
– Requiescat in pace*
És a gyermekhang befejezte:
– Amen.
Jean Valjean feszülten hallgatódzott és mintha távolodó léptek zaját hallotta volna.
"No már mennek is – gondolta magában. – Egyedül vagyok."
Egyszerre csak valami dübörgést hallott a feje fölött, mintha mennykő csapott volna oda.
Egy lapát föld hullott a koporsóra.
Még egy lapát föld zuhant.
Az egyik lyuk, amelyen át lélegzett, betömődött.
Harmadik lapát föld zuhant rá.
Aztán egy negyedik.
Vannak dolgok, amik legyűrik a legerősebb embert is. Jean Valjean elvesztette az eszméletét.

VII

Amelyben megtaláljuk ennek a mondásnak az eredetét:
ne veszítsük el a fejünket

Elmondjuk, mi történt a koporsó fölött, amelyben Jean Valjean nyugodott.
Mikor a halottaskocsi eltávozott, mikor a pap és a ministránsgyerek felszállt a kocsijára és elhajtatott, Fauchelevent, aki le nem vette szemét a sírásóról, látta, hogy lehajol és megmarkolja a lapátját, amely egyenesen bele volt tűzve a sírból kihányt földbe.
Ekkor Fauchelevent-ban döntő elhatározás érlelődött meg.
Odaállt a sír és a sírásó közé, összefonta a karjait és csak ennyit mondott:
– Én fizetek!
A sírásó hökkenten meresztette rá a szemét és ezt kérdezte:
– Mit, bácsi?
Fauchelevent ismételte:
– Én fizetek.
– Mit?
– A bort.
– Micsoda bort?
– Az argenteuilit.
– Hol van az az argenteuili?
– A Vidám Zugban.
– Menjen a pokolba! – szólt rá a sírásó.
És ledobott egy lapát földet a koporsóra.
A koporsó megkongott. Fauchelevent érezte, hogy megtántorodik, és mindjárt ő maga is a sírba szédül. Felkiáltott, olyan hangon, amely már majdnem fuldokló hörgésbe bágyadt:
– Cimbora, mielőtt még bezárják a Vidám Zugot.
A sírásó megint földet vett a lapátjára. Fauchelevent folytatta:
– Én fizetek!
És megragadta a sírásó karját.
– Ide hallgasson, cimbora. Én a zárda sírásója vagyok. Segíteni akarok magának. Ez olyan munka, ami késő estére is maradhat. Előbb gyerünk, igyunk meg egy pohárral.
És amíg beszélt, görcsösen belekapaszkodott ebbe a kétségbeesett makacskodásba, és ez a gyászos gondolat vetődött fel benne:
"És ha iszik is! Vajon berúg-e?"
– Bácsi – szólalt meg a sírásó –, ha mindenáron akarja, hát én kötélnek állok. Iszunk majd egyet. A munka után, előbb nem.
Meglódította a lapátot. Fauchelevent visszatartotta.
– Ez az a bizonyos hatgarasos argenteuili!
– Ejnye no – türelmetlenkedett a sírásó –, maga olyan, mint valami harangozó. Bim-bam, bim-bam; egyebet sem tud mondani, csak ezt. Menjen a fenébe.
És belódította a második lapáttal.
Fauchelevent ebben a pillanatban annyira volt, hogy azt sem tudta már, mit beszél.
– De hát jöjjön inni – kiáltott rá –, hiszen én fizetek!
– Előbb ágyba fektetjük a gyereket – ellenkezett a sírásó.
Bezúdította a harmadik lapáttal is.
Aztán benyomta a földbe lapátját és hozzátette:
– Nézze csak, ma éjjel hideg lesz, és a halott apáca még utánunk kiabálna, ha takaró nélkül fektetnénk le.
Ebben a pillanatban, miközben a sírásó lehajolt, hogy televegye a lapátját, kinyílt az ujjasának a zsebe.
Fauchelevent döbbent tekintete gépiesen esett erre a zsebre és megakadt rajta.
A nap még nem bújt el a látóhatáron; még eléggé világos volt ahhoz, hogy észrevegyen valami fehér tárgyat ennek a tátongó zsebnek a mélyén.
Mindaz a fény, ami megvillanhat egy picardiai paraszt szemében, átcikázott Fauchelevent szemgolyóján. Ötlete támadt.
Anélkül, hogy a sírásó, aki a lapát földdel foglalatoskodott, észrevette volna, hátulról benyúlt a zsebébe és kihúzta belőle azt a fehér valamit, ami benne volt.
A sírásó a negyedik lapát földet is lezúdította a sírba.
Abban a pillanatban, amikor megfordult, hogy az ötödikkel is felvegye, Fauchelevent fagyos nyugalommal végigmérte és odaszólt neki:
– Igaz is, itt van az igazolványa?
A sírásó abbahagyta a munkát.
– Micsoda igazolvány?
– A nap mindjárt lenyugszik.
– Hát jó, hadd tegye fel a hálósapkáját.
– A temető kapuját bezárják.
– Hát aztán?
– Itt az igazolványa?
– Ó, az igazolványom! – mondta a sírásó.
És kotorászni kezdett a zsebében.
Egymás után átkutatta a zsebeit. Aztán áttért a mellényzsebeibe, turkált az egyikben, kifordította a másikat.
– De nincs – dadogta –, nincs itt az igazolványom. Elfelejtettem.
– Tizenöt frank bírság – mondta Fauchelevent.
A sírásó elzöldült. A fakó emberek zöldre sápadnak.
– Ó, azt a fűzfánfütyülő rézangyalát – kiáltott fel. – Tizenöt frank bírság!
– Háromszáz sou – állapította meg Fauchelevent.
A sírásó leejtette a lapátját.
Most Fauchelevent-on volt a sor.
– No jó, újonc – csillapította Fauchelevent –, azért nem kell kétségbeesni. Azért nem kell mindjárt öngyilkosnak lenni és belefeküdni ebbe a sírba. Tizenöt frank az tizenöt frank, és különben meg is menekülhet a fizetségtől. Én már vén róka vagyok, maga még újonc. Én mindennek ismerem a fortélyát, a bibijét, a csínját-bínját. Adok magának egy baráti tanácsot. Annyi bizonyos, hogyha a nap lenyugszik, ha odaért ahhoz a kupolához, akkor a temetőt öt perc múlva bezárják.
– Ez igaz – mondta rá a sírásó.
– Öt perc alatt nem tudja betakarni a sírt, fene egy mély gödör ez, és nem tud idejében végezni, hogy még kapuzárás előtt kijuthasson.
– Ez már igaz.
– Akkor pedig tizenöt frank birság.
– Tizenöt frank.
– De arra még van ideje… hol is lakik maga?
– Mindjárt itt a sorompónál. Negyedórányira innen. Vaugirard utca 87. szám.
– Még van ideje, hogy hamarjában kijusson, ha nyakába kapja a lábát.
– Ez bizonyos.
– Ha egyszer kívül van a kapun, hazairamodik, fogja az igazolványát, visszajön, a temető kapusa beengedi. Ha itt az igazolványa, semmit sem kell fizetnie. És eltemeti a halottját. Én majd vigyázok itt rá addig, hogy meg ne szökjék.
– Bácsi, az életemet köszönhetem magának.
– Hát akkor iszkoljon innen – sürgette Fauchelevent.
A sírásó túláradó hálával rázta meg a kezét és vágtatva eliramodott. Mikor a sírásó eltűnt a sűrűben, Fauchelevent fülelt, míg csak lépései el nem hangzottak, aztán a sír fölé hajolt és halkan leszólt:
– Madeleine apó.
Nem kapott feleletet.
Fauchelevent végigborzongott. Nem is annyira leszállt, mint inkább valósággal belebukott a sírba, a koporsó fejére vetette magát és bekiáltott:
– Él még?
A koporsóban néma csend.
Fauchelevent-nak reszketésében a lélegzete is elfulladt, fogta az acélvésőt és a kalapácsot és felfeszítette a koporsó födelét. Jean Valjean arca feltűnt a szürkületben, lehunyt szemmel, sápadtan.
Fauchelevent haja égnek meredt, fölegyenesedett, aztán háttal nekiesett a sírgödör falának, majdnem odarogyott a koporsóra. Csak nézte Jean Valjeant.
Jean Valjean csak feküdt, halványan és mozdulatlanul.
Fauchelevent, mintha sóhajtott volna, halk hangon dörmögte:
– Meghalt!
És fölegyenesedett, keresztbe fonta karjait oly szenvedélyesen, hogy két ökle a vállához csapódott, és felkiáltott:
– Hát így mentem meg én az ő életét!
És ekkor a szegény öreg felzokogott. Hangosan beszélt, mert tévedés azt hinni, hogy az emberek nem szoktak egyedül is hangosan beszélni. A nagy izgalmak gyakran hangosan szólalnak meg.
– Mestienne apó a hibás. Miért halt meg ez a hülye? Miért kellett épp akkor megdöglenie, amikor az ember nem volt elkészülve rá? Ő az oka Madeleine úr halálának. Madeleine apó! Lent van a koporsóban. Odavan. Vége. Hát ilyesmi is lehetséges? Ó, Istenem! Meghalt! Nos hát, és a kicsike, mit csinálok vele? Mit mond majd a gyümölcsöskofa? Hogy egy ilyen ember csak így meghal, Úristen, hát lehetséges ez? Ha arra gondolok, hogy odafeküdt a kocsim alá! Madeleine apó! Madeleine apó! A teremtésit, megfulladt, megmondtam én. Nem akarta elhinni. Nahát ez csakugyan jó kis tréfa! Meghalt ez a derék ember, a legjobb ember a Jóisten valamennyi jó népe között! És a kicsikéje! Ó, én bizony nem megyek vissza oda. Itt maradok. Hogy, hogy is követhettünk el ilyen bolondot?! Hát érdemes volt megöregednünk, hogy vén bolond legyen mind a kettőnkből. De hát tulajdonképpen hogy is jutott be a zárdába? Már akkor kezdődött a dolog. Nem szabad ilyesmit elkövetni, Madeleine apó! Madeleine apó! Madeleine! Madeleine úr! Polgármester úr! Nem hallja. Hát most vágja ki magát!
És tépte a haját.
Távolról a fák közül éles csikorgás hallatszott. Bezárták a temető kapuját.
Fauchelevent Jean Valjean fölé hajolt és egyszerre csak visszahőkölt és hátratántorodott, már amennyire a sírban lehetett. Jean Valjean szeme nyitva volt, és nézett.
Rémületes látvány a halott, majdnem éppolyan rémületes látvány a feltámadás. Fauchelevent kővé dermedt, elsápadt, megriadt, hányta-vetette ez a sok felfokozott izgalom, nem tudta, élő emberrel vagy halottal van-e dolga, csak nézte Jean Valjeant, aki rábámult.
– Elaludtam – szólalt meg Jean Valjean.
És felült.
Fauchelevent térdre hullott.
– Szentséges Szűz Mária! De megijesztett!
Aztán fölkelt és elkiáltotta magát:
– Köszönöm, Madeleine apó!
Jean Valjean csak elájult. A friss levegő magához térítette.
Az öröm a rémület apálya. Fauchelevent majdnem éppolyan nehezen tért magához, mint Jean Valjean.
– Hát nem halt meg! Ó, milyen okos ember ön! Addig-addig hívtam, hogy visszajött. Mikor láttam a lehunyt szemét, ezt mondtam magamban: no tessék, megfulladt. Én megőrültem volna belé, kényszerzubbonyt kellett volna rám adni. Bevittek volna a Bicétre-be. Hát mit gondol, mit tehettem volna, ha ön meghal? És a kislány! A gyümölcsöskofa nem értett volna semmit az egészből! Odanyomnak a kezébe egy gyereket, és a nagyapja meghal! Szép dolog! Mennybéli szentek, micsoda szép dolog! Ó! Ön él, ez aztán meglepetés.
– Fázom – mondta Jean Valjean.
Ez a szó Fauchelevent-t tökéletesen a valóságra ébresztette, ami csakugyan sürgős volt. Ennek a két embernek, ámbár magukhoz tértek, tudtán kívül fel volt dúlva a lelke, és valami furcsa érzés töltötte el őket: ennek a helynek a gyászos kísértetiessége.
– Menjünk innen gyorsan – kiáltotta Fauchelevent.
Belenyúlt a zsebébe, kihúzott belőle egy kulacsot, amelyről nem feledkezett meg.
– De előbb egy csöppet! – mondta.
A kulacs befejezte azt, amit a friss levegő kezdett. Jean Valjean ivott egy korty pálinkát és egészen magához tért.
Kimászott a koporsóból és segített Fauchelevent-nak beszögezni a fedelét.
Három perc múlva kint voltak a gödörből.
Különben Fauchelevent nyugodt volt. Volt ideje. A temető zárva volt. Gribier sírásó visszatérésétől nem kellett tartania. Az az "újonc" otthon volt, lázasan kereste az igazolványát, amelyet semmiképp sem találhatott meg a lakásában, mivelhogy Fauchelevent zsebében volt. Igazolvány nélkül nem jöhetett be a temetőbe.
Fauchelevent fogta a lapátot, Jean Valjean a kapát, és vállvetve elföldelték az üres koporsót.
Mikor a gödör be volt hányva, Fauchelevent odaszólt Jean Valjeannak:
– Menjünk. Én viszem a lapátot; hozza ön a kapát.
Besötétedett.
Jean Valjeannak kínosan esett a mozgás és a járás. A koporsóban megmerevedett és egy kissé holttestté vált. A halál dermedtsége kapott bele a négy szál deszka között. Valahogy fel kellett engednie a síri fagynak.
– Ön egészen megdermedt – mondta Fauchelevent. – Kár, hogy görbe a lábam, versenyt doboghatnánk.
– Ugyan! – felelte Jean Valjean. – Egy-két lépés után belejövök a járásba.
Végigmentek az utakon, amerre a halottaskocsi jött. Mikor a bezárt kapu elé és a kapus házikója elé értek, Fauchelevent, aki kezében tartotta a sírásó igazolványát, bedobta a nyíláson, a kapus meghúzta a zsinórt, a kapu kinyílt, kimentek.
– Milyen jól megy minden! – lelkendezett Fauchelevent. – Milyen kitűnő is volt az ötlete, Madeleine apó!
Minden nehézség nélkül átjutottak a Vaugirard-sorompón. Temető környékén lapát és kapa egy-egy igazolvány.
A Vaugirard utcán nem volt egy lélek sem.
– Madeleine apó – szólalt meg Fauchelevent menet közben, miközben a házakat vizsgálgatta –, önnek jobb szeme van, mint nekem. Mutassa meg csak, melyik a 87. szám.
– Éppen ez az – mondta Jean Valjean.
– Egy lélek sincs az utcán – folytatta Fauchelevent. – Adja ide a kapát és várjon rám egy-két percig.
Fauchelevent bement a 87. számú házba, felment a legfelső emeletre, mert az az ösztön vezette, amely a szegény embert mindig a padláslakás felé irányítja, és a sötétben bekopogtatott egy padlásszoba ajtaján. Egy hang kiszólt:
– Szabad.
Gribier hangja volt.
Fauchelevent benyitott. A sírásó lakása, mint minden ilyen nyomortanya, bútorozatlan és zsúfolt padlásszoba volt. Nagy láda – talán koporsó – pótolta a szekrényt, vajasbödön pótolta a vizeskannát, szalmazsák pótolta az ágyat, a kövezett padló pótolta a székeket és az asztalt. Az egyik sarokban, valami rongyon, ami öreg szőnyeg maradványa volt, sovány asszony és rengeteg gyerek kuporgott egy csomóban. Ez az egész szegényes otthon felfordulás nyomait mutatta. Az ember azt mondta volna, hogy talán "külön" földrengés rázta meg. A fedők nem voltak a helyükön, a rongyok szétszóródtak, a kancsó eltört, az anya sírt, a gyerekeket valószínűleg megverték; íme a konok és dühös kutatás nyomai. Nyilvánvaló volt, hogy a sírásó eszeveszetten kereste az igazolványát és ebben a padlásszobában a kancsótól a feleségig mindenkit felelőssé tett az elvesztéséért. Lerítt róla a kétségbeesés.
Azonban Fauchelevent sokkal jobban sietett megoldani a bonyodalmat, hogysem megfigyelhette volna sikerének ezt a szomorú oldalát.
Belépett és ezt mondta:
– Hazahoztam a kapáját meg a lapátját.
Gribier döbbenten nézett rá:
– Maga az, bácsi?
– És holnap reggel a temető kapusánál megtalálja az igazolványát.
És a lapátot meg a kapát letette a padlóra.
– Mit jelent ez? – kérdezte Gribier.
– Ez annyit jelent, hogy maga kiejtette az igazolványát a zsebéből; mikor elment, én megtaláltam a földön; én eltemettem a halottat, beföldeltem a sírt, elvégeztem a maga munkáját, a kapus visszaadja az igazolványát, és maga nem fizet tizenöt frankot. Hát ennyit jelent ez, maga újonc.
– Köszönöm, bácsi! – rikkantott Gribier elragadtatásában. – Legközelebb én fizetem a bort.

VIII

Eredményes kihallgatás

Egy órával később, a fekete sötétségben két férfi és egy gyerek állt meg a Kis Picpus utca 62. számú háza előtt. Az idősebb férfi fölemelte a kalapácsot és koppantott.
Fauchelevent volt, Jean Valjean és Cosette.
A két öreg elment Cosette-ért a Chemin-Vert utcába, a gyümölcsöskofához, akinél Fauchelevent tegnap este hagyta a gyereket. Cosette ezt a huszonnégy órát úgy töltötte, hogy nem értett semmit, és némán remegett. Annyira remegett, hogy nem is sírt. De nem is evett, nem is aludt. A derék gyümölcsöskofa száz meg száz kérdéssel ostromolta, de mindig egyforma mogorva tekinteten kívül más feleletet nem kapott. Cosette semmit sem sejtett meg abból, amit két nap óta hallott és látott. Kitalálta, hogy válságot élnek át. Mélyen érezte, hogy "okosnak" kell lennie. Ki ne érezte volna már, milyen felsőbbséges hatalma van ennek a három szónak, amelyet bizonyos nyomatékkal súgnak egy riadt kis teremtés fülébe: Meg se mukkanj! A félelem néma. Különben senki sem tudja megőrizni úgy a titkot, mint a gyerek.
Csak mikor e gyászos huszonnégy óra múltán viszontlátta Jean Valjeant, olyan örömkiáltás tört ki belőle, hogyha gondolkodó ember hallja, kitalálta volna ebből a kiáltásból, hogy a kislány valami örvényből menekült.
Fauchelevent a zárda embere volt és tudta a jelszókat. Minden kapu megnyílt előtte.
Így oldódott meg a kettős és szörnyű probléma: kimenni és bejönni.
A kapus, aki utasításokat kapott, kinyitotta a kis szolgálati ajtót, amely az udvarból a kertre nyílt, és amelyet ezelőtt húsz évvel még lehetett látni az utcáról az udvar hátsó falában, szemben a nagykapuval. A kapus mind a hármukat ezen az ajtón engedte be, és innen eljutottak abba a fenntartott belső társalgóba, amelyben Fauchelevent előző este átvette a főnöknő parancsait.
A főnöknő rózsafüzérrel a kezében várta őket. Egy szavazó anya leeresztett fátyollal ott állt mellette. Halvány gyertyafény világította meg, szinte azt mondhatnók: próbálta megvilágítani a társalgót.
A főnöknő szemügyre vette Jean Valjeant. Semmi sem vizsgálódik olyan alaposan, mint egy lesütött szem.
Aztán kérdezősködni kezdett:
– Ez a maga öccse?
– Igen, tisztelendő anya – felelte Fauchelevent.
– Hogy hívják magát?
Fauchelevent felelt:
– Ultime Fauchelevent.
Csakugyan volt egy Ultime nevű öccse, aki már meghalt.
– Hová való?
Fauchelevent felelt:
– Picquignybe, Amiens mellett.
– Hány éves?
Fauchelevent felelt:
– Ötven.
– Mi a mestersége?
Fauchelevent felelt:
– Kertész.
– Jó keresztény?
Fauchelevent felelt:
– A családunkban mindenki jó keresztény.
– Ez a kicsike a magáé?
Fauchelevent felelt:
– Igen, tisztelendő anya.
– Maga az apja?
Fauchelevent felelt:
– A nagyapja.
A szavazó anya halkan odaszólt a főnöknőnek:
– Értelmesen felel.
Jean Valjean még egy szót sem szólt.
A főnöknő figyelmesen megnézte Cosette-et és halkan odaszólt a szavazó anyának:
– Csúnya lesz.
A két anya néhány percig nagyon halkan beszélgetett a társalgó sarkában, aztán a főnöknő feléjük fordult és ezt mondta:
– Fauvent apó, még egy csengettyűs térdszíjat kap. Most már kettő kell.
Másnap csakugyan két csengettyű hallatszott a kertben, és az apácák nem állhatták meg, hogy fel ne emeljék a fátyluk csücskét. Hátul, a fák alatt két ember látszott, amint egymás mellett ástak, Fauvent meg egy másik. Roppant esemény. Megszegték a hallgatást és oda-odaszóltak egymásnak: "Ez a kertészsegéd."
A szavazó anyák hozzátették: ez Fauvent apó öccse.
Jean Valjeant csakugyan szabályszerűen beiktatták. Bőr térdhevedert kapott csengettyűvel; most már hivatalos személy volt. Ultime Fauchelevent volt a neve.
Felvételének döntő mozzanata a főnöknőnek Cosette-re vonatkozó megjegyzése volt: Csúnya lesz.
A főnöknő, miután ezt a jóslatot kimondta, azonnal kegyeibe fogadta Cosette-et és ingyenes növendékül fölvette a leánynevelő intézetbe.
Ez nagyon is logikus dolog. Hiába nincs tükör a zárdában, a nők tudják, hogy milyen az arcuk; nos, azokból a leányokból, akik tudják, hogy szépek, nagyon nehezen lehet apácát faragni; mivel a hivatás többnyire fordított arányban van a szépséggel, több reményt fűznek a csúnya, mint a szép lányokhoz. Ezért kedvelik úgy a csúnya lányokat.
Ez az egész kalandos eset megnövelte a jó, öreg Fauchelevent tekintélyét; hármas sikert aratott; Jean Valjeannál, mert megmentette és menedéket szerzett neki; Gribier sírásónál, aki azt mondta magában: megmentett a bírságtól; a zárdában, amely az ő jóvoltából megtartotta a Keresztrefeszítésről nevezett anya holttestét az oltár alatt, rászedte Caesart és kedvére tett Istennek. Volt egy koporsó, s benne a halott a Kis Picpus-ben, és egy üres koporsó a Vaugirard-temetőben; a közrendet kétségtelenül alapjaiban rendítette meg ezzel, de nem lehetett észrevenni. A zárda végtelenül hálás volt Fauchelevent iránt. Fauchelevent lett a szolgák virága és a kertészek gyöngye. Az érsek legközelebbi látogatása alkalmával a főnöknő elmondta őméltóságának a dolgot, egy kissé mintha meggyónta volna és egy kissé mintha dicsekedett volna vele. Az érsek, amint a zárdából távozott, helyeslőn közölte ezt négyszemközt Latil* úrral, Monsieur gyóntatójával, akiből később reimsi érsek és bíboros lett. A Fauchelevent iránti csodálat messze földeket bejárt, mert még Rómába is eljutott. Láttunk egy levelet, amelyet az akkor uralkodó pápa, XII. Leó írt egyik rokonának, a párizsi nunciatúra* egyik prelátusának, akinek, mint a pápának, Della Genga volt a családi neve; ezt írta benne: "Úgy hallom, hogy valamelyik párizsi zárdában van egy kitűnő kertész, aki szent ember, Fauvan a neve." Ebből a diadalból semmi sem jutott el Fauchelevent viskójáig: ő tovább is csak oltogatott, gyomlálgatott, takargatta a dinnyeágyait, és fogalma sem volt kiválóságáról és szentségéről. Éppúgy nem volt sejtelme a maga dicsőségéről, mint ahogy nincs sejtelme a maga dicsőségéről egy durhami vagy surreyi ökörnek, amelynek képét közli az Illustrated London News* ezzel a címmel: A szarvasmarhaversenyen nagydíjjal kitüntetett ökör.

IX

Klauzúra

Cosette a zárdában tovább hallgatott.
Cosette természetesen azt hitte, hogy Jean Valjean leánya. Egyébként, mivel nem tudott semmit, nem is mondhatott semmit, és aztán amúgy sem mondott volna el semmit. Megjegyeztük már, hogy a gyermekeket semmi sem idomítja úgy a hallgatásra, mint a balsors. Cosette annyit szenvedett, hogy mindentől félt, még a beszédtől, még a lélegzéstől is. Egyetlen szó miatt annyiszor zúdult rá a zápor! Azóta, hogy Jean Valjeannal volt, alig-alig kezdett nekibátorodni. Elég gyorsan megszokta a zárdai életet. Csupán Catherine-t sajnálta, de nem merte megmondani. Egyszer mégis megmondta Jean Valjeannak:
– Apám, ha tudtam volna, elhoztam volna.
Cosette-nek, mivel a zárda növendéke lett, fel kellett vennie az intézeti növendékek ruháit. Jean Valjeannak sikerült visszakapnia a kislány levetett ruháját. Ez ugyanaz a gyászruha volt, amelybe felöltöztette, mikor távozott a Thénardier-kocsmából. Még nem volt nagyon kopott, Jean Valjean ezeket az apróságokat a gyapjúharisnyával és a cipővel együtt behintette kámforral és mindenféle fűszerszámmal, ami bőven van a zárdákban, és aztán bezárta egy kis kézitáskába, amelyet valami úton-módon szerzett. Ezt a táskát egy széken tartotta, az ágy mellett, és a kulcsát mindig magánál hordta.
– Apám – kérdezte egyszer tőle Cosette –, mi ez a táska, ami olyan jó szagú?
Fauchelevent apónak, a dicsőségen felül, amelyről beszéltünk, s amelyről ő nem tudott, jó cselekedetéért meglett a jutalma; először is boldog volt; aztán jóval megcsappant a dolga, mert másodmagával végezte. Végül pedig, mivel nagyon szerette a dohányt, Madeleine úr jelenléte révén megvolt az az előnye, hogy háromszor annyi dohányt fogyaszthatott, mint azelőtt, és méghozzá végtelenül nagyobb élvezettel, mivelhogy Madeleine úr fizette.
Az apácák nem fogadták el ezt az Ultime nevet; ők Jean Valjeant a másik Fauvent-nak nevezték.
Ha ezekben a szent életű nőkben lett volna csak egy szikrányi Javert éleslátásából, végül is észre kellett volna venniük, hogy valahányszor a kert ügyében ki kellett menni valahova, mindig az idősebb Fauchelevent, az öreg, a beteg, a sánta ment ki, és sohasem a másik; azonban vagy azért, mert a szüntelenül Istenre szegzett szemek nem tudnak kémkedni, vagy azért, mert szívesebben foglalkoztak egymás kémlelésével, nem vették észre.
Különben Jean Valjean nagyon helyesen tette, hogy meghúzta magát és ki sem moccant. Javert több mint egy hónapig figyeltette a városrészt.
Ez a zárda olyan volt Jean Valjean számára, mint valami örvényekkel körülbástyázott sziget. Immár ez a négy fal volt neki az egész világ. Eleget látott itt az égből ahhoz, hogy derűs legyen, és Cosette-ből annyit, hogy boldog legyen.
Gyönyörűséges élet kezdődött számára.
Az öreg Fauchelevent-nal együtt a kert végében, a bódéban lakott.
Ez a viskó, amelyet törmelékből építettek, s amely még 1845-ben megvolt, amint tudjuk, három szobából állt, de ezekben semmi sem volt a puszta falakon kívül. Fauchelevent apó a legjobb szobát erővel átadta Madeleine úrnak, hiába tiltakozott ellene Jean Valjean. Ennek a szobának a falán, a térdszíj és a puttony felakasztására szolgáló két szögön kívül a kandalló felett dísz gyanánt még egy 93-ból való royalista papírpénz volt felszögezve, amelynek bemutatjuk itt a pontos másolatát:

"Katolikus és királyi hadsereg. A király nevében. Utalvány 10 livre-re a hadseregnek szállított árukért. Visszafizetendő békében, 3. sorozat. 10 390. szám. Stofflet."

Ezt a vendée-i asszignátát* az előző kertész szögezte a falra, régi királypárti ember volt, aki a zárdában halt meg, és akinek a helyére Fauchelevent került.
Jean Valjean egész nap a kertben dolgozott és nagyon hasznavehető volt. Valaha fanyeső volt és szívesen lett újra kertésszé. Emlékszünk rá, hogy mindenféle gazdasági recepteket és titkokat ismert, most felhasználta ezeket. A gyümölcsösnek majdnem valamennyi fája vadóc volt; beoltotta őket, úgyhogy pompás gyümölcsök termettek rajtuk.
Cosette-nek engedélye volt, hogy mindennap egy órát vele tölthet. Mivel a nővérek szomorúak voltak, apja pedig jó volt, a gyermek összehasonlította őket, és apját imádta. A kitűzött időben rohant a házikó felé. Amint belépett a viskóba, mintha a mennyországot hozta volna magával. Jean Valjean csak úgy ragyogott, és úgy érezte, hogy boldogságát tetézi az a boldogság, amelyet Cosette-nek adott. Az örömben, amelyet mi keltünk, megvan a bűbáj, hogy nem halványodik el, mint minden más visszfény, hanem sugárzóbban verődik vissza ránk. A pihenő órákban Jean Valjean messziről nézte Cosette-et, amint játszott és futkosott, és meg tudta különböztetni kacagását a többiek kacagásától.
Mert Cosette most kacagott.
Sőt Cosette-nek bizonyos fokig még az arca is megváltozott. A komorság eltűnt róla. A kacagás az a nap, amely elkergeti az ember arcáról a télies borulást.
Cosette még most sem volt szép, egyébként azonban nagyon bájossá lett. Okos kis dolgokat tudott mondani édes gyermeki hangján.
Ha vége volt a szünetnek, ha Cosette megint bement, Jean Valjean elnézte osztályának az ablakait és éjjel is fölkelt, hogy elnézze a hálótermének ablakait.
Különben Istennek megvannak a maga útjai; a zárda, éppúgy, mint Cosette, hozzájárult ahhoz, hogy fenntartsa és kiteljesítse Jean Valjean-ban a püspök művét. Bizonyos, hogy az erény egyik vége a kevélységbe torkollik. Valami hidat épített egyiktől a másikig az ördög. Jean Valjean, talán tudtán kívül, meglehetősen közel járt ehhez a véghez és ehhez a hídhoz, akkor, amikor a gondviselés a Kis Picpus zárdába sodorta. Addig, míg csak a püspökkel hasonlította össze magát, méltatlannak látta magát és alázatos volt; azonban bizonyos idő óta kezdte az emberekkel összehasonlítani magát, és a kevélysége nőttön-nőtt. Ki tudja? Lassacskán talán megint eljutott volna a gyűlöletig.
A zárda megállította ezen a lejtőn.
Ez már a második börtön volt, amit látott. Ifjúsága idején is, ezzel kezdődött az élete és később, még nemrégiben is, látott egy másikat, egy szörnyű helyet, egy rettenetes helyet, amelynek a szigorúságai mindig az igazságszolgáltatás kegyetlenségének és a törvény bűnének színében tűntek fel előtte. Ma a fegyház után a zárdát látta; és mikor arra gondol, hogy valamikor a fegyház lakója volt és most, hogy úgy mondjuk, a zárda szemlélője, gondolatban szorongva hasonlította össze a kettőt egymással.
Hébe-hóba rátámaszkodott az ásójára és lassan-lassan leereszkedett a révedezés feneketlenül kígyózó útjain.
Visszagondolt régi cimboráira; milyen nyomorúságosak voltak; hajnalban keltek és éjszakáig dolgoztak; alig volt idejük az alvásra; tábori ágyon feküdtek, amelyen csak kéthüvelyknyi vastagságú derékaljat engedélyeztek nekik, olyan szobákban, amelyet csak az év legzordabb hónapjaiban fűtöttek; borzalmas, vörös rabruhát viseltek; kegyelemből vászonnadrágot engedélyeztek nekik a nagy forróság idején, és gyapjúköpenyt a csikorgó hidegben; csak akkor ittak bort és akkor ettek húst, ha valami emberfeletti "robotra" mentek. Úgy éltek ott – nevük sem volt, csupán számok jelezték őket, és bizonyos tekintetben maguk is számokká váltak – lesütött szemmel, halkan suttogva, kopaszra nyírt fejjel, botütések záporában, gyalázatban.
Aztán gondolata ezekre a teremtésekre siklott, akik itt voltak a szeme előtt.
Ezek a teremtések maguk is kopaszra nyírt fejjel, lesütött szemmel, halkan suttogva éltek, nem ugyan gyalázatban, hanem a világ gúnyolódásai közepette, nem gyötörte ugyan hátukat a bot, de megtépte vállukat az önsanyargatás. Az ő nevük is, amelyet az emberek között viseltek, eltűnt; már csupán ridegen hangzó nevek alatt éltek. Sohasem ettek húst és sohasem ittak bort; gyakran egész estig nem ettek egy falatot sem; nem vörös ruhába öltöztek, hanem fekete gyapjú halottas lepelbe, amely nyáron nehéz, télen könnyű, és amelyből nem vehettek el semmit és nem tehettek hozzá semmit; nem volt módjuk rá, hogy az évszakok szerint vászonruhát vagy gyapjúköpenyt vehessenek föl; fél esztendeig viselték a durva gyapjúinget, amelytől lázt kaptak. Nem olyan szobákban laktak, amelyeket csupán a legkeményebb hidegben fűtenek, hanem cellákban, amelyekben sohasem raktak tüzet; nem kéthüvelyknyi vastag derékaljon feküdtek, hanem szalmán. Végül még aludni sem engedték őket; egész napi törődés után, minden éjjel fel kellett ébredniük első álmuk ernyedtségéből, éppen abban a pillanatban, amikor még csak alighogy elaludtak és kissé fölmelegedtek, föl kellett kelniük és el kellett menniük imádkozni egy fagyos és komor kápolnába, a kövön térdelve.
Bizonyos napokon ezeknek a teremtéseknek mindegyike sorjában tizenkét órát töltött egyfolytában a kőkockákon térdepelve, vagy arccal leborulva a földre, kitárt karokkal.
Amazok férfiak voltak; ezek nők.
Mit követtek el ezek a férfiak? Loptak, erőszakoskodtak, raboltak, öltek, gyilkoltak. Rablók voltak, hamisítók, méregkeverők, gyújtogatók, gyilkosok, apagyilkosok. Mit követtek el ezek a nők? Nem követtek el semmit.
Egyfelől rablás, csalás, alattomosság, erőszakoskodás, vérfertőzés, emberölés, a szentségtörés minden fajtája, az elvetemedettség minden változata; másfelől egyetlenegy dolog, az ártatlanság.
A tökéletes ártatlanság, amely szinte már átszellemült valami titkos elragadtatásba, amelyet még a földhöz láncol az erény, de a szentség már az éghez fűz.
Egyfelől a bűnök bevallása, amit elsuttognak egymásnak; másfelől a hibák hangos meggyónása. És micsoda bűnök! És micsoda hibák!
Egyfelől a fertőzet, másfelől valami csodálatos illat. Egyfelől az erkölcsi döghalál, amelyre őrök vigyáznak, amelyet ágyúkkal bástyáznak körül, és amely lassacskán elemészti a maga fertőzöttjeit; másfelől minden lélek szűzi lángralobbanása egyetlenegy tűznél. Amott a sötétség; itt a homály; de olyan homály, amely csupa fényesség, és olyan fényesség, amely csupa sugárzás.
Mindegyik a rabszolgaság helye; azonban az elsőben lehetséges a szabadulás, van törvényes, mindig kiszámítható határa; és aztán a szökés. A másik örökké tart; minden reménysége a jövendő elképzelhetetlen messzeségében a szabadságnak a lidércfénye, amit az emberek halálnak neveznek.
Az elsőben csupán láncokra verik az embert; a másikban hite bilincseli.
Mi az eredménye az elsőnek? Határtalan átkozódás, fogak csikorgatása, gyűlölet, kétségbeesett gonoszság, a düh kiáltása az emberi társadalom ellen, az ég kigúnyolása.
Mi támad a másodikból? Áldás és szeretet.
És ezen az ennyire hasonló és ennyire különböző két helyen ezek a kétféle, egymástól annyira elütő emberi teremtések ugyanazt a munkát végzik: vezekelnek.
Jean Valjean nagyon jól megértette az előbbiek vezeklését, a személyes vezeklést. De nem értette meg emezeknek a vezeklését, ezeknek a kifogástalan és mocsoktalan teremtéseknek a vezeklését és reszketve tette föl magában a kérdést: vezeklés, de miért? Miféle vezeklés?
Egy hang azt felelte rá a lelkében: a legistenibb emberi nagylelkűség a vezeklés másokért.
Itt elfojtunk minden egyéni nézetet, csupán elbeszélők vagyunk; Jean Valjean álláspontjára helyezkedünk és az ő benyomásait közöljük.
Feltárult szeme előtt az önmegtagadás fenséges magaslata, az elérhető erény legmagasabb csúcsa; az ártatlanság, amely megbocsátja az embereknek a hibáikat, és helyettük vezekel e hibákért; az önként vállalt szolgaság, a szívesen fogadott kínszenvedés, az önsanyargatás, amelyet szomjúhoznak ezek a bűntelen lelkek, hogy megmentsék a szenvedéstől az elbukott lelkeket; az emberiség iránti szeretet, amely elmerül az Isten szeretetében, de külön megmarad benne és könyörög; ezek a szelíd, gyenge teremtések, akik a bűnhődők nyomorúságát nyögik és az üdvözültek mosolyát sugározzák.
És eszébe jutott, hogy még ő merészkedett zúgolódni!
Gyakran éjnek éjszakáján fölkelt, hogy hallgassa ezeknek az ártatlan és zord élettel sújtott teremtéseknek hálaadó énekét, és úgy érezte, hogy ereiben megfagy a vér, mikor arra gondolt, hogy azok, akik igazságos büntetés alatt nyögtek, csak azért emelték fel szavukat az égre, hogy káromolják, és hogy ő, nyomorult, öklét rázta az Isten felé.
Mélységesen eltűnődött azon a különös dolgon, mint magának a Gondviselésnek halk figyelmeztetésén, hogy: a felkapaszkodás, a zárdafal átugrása, az élete kockáztatásával vállalt kaland, nehéz és fáradságos révbejutása, csupa olyan erőfeszítés, amit már mind megtett annak idején is, hogy megszökjék a vezeklés ama másik helyéről: mindez csupáncsak azért volt, hogy ide bejusson. Vajon szimbóluma volt ez a sorsának?
Ez a ház is börtön volt és gyászosan hasonlított ahhoz a másik lakáshoz, amelyből megszökött, és mégis soha ehhez foghatóról fogalma sem volt.
Újra látta a rácsokat, a reteszeket, a vasrudakat, hogy őrizzenek – kiket? Angyalokat.
Azokat a magas falakat, amelyek ott tigriseket zártak, itt újra látta, de itt bárányokat kerítettek be.
A vezeklés helye volt ez, nem pedig a bűnhődésé; és mégis sokkal zordabb, sokkal komorabb és sokkal kérlelhetetlenebb volt, mint a másik. Ezek a szüzek keményebb igában görnyedeztek, mint a fegyencek. Valami fagyos és kemény szél, az a szél, amely megfagyasztotta ifjúságát, becsapott a keselyűk rácsos és elrekesztett ketrecén; még zordabb és még fájdalmasabb szélroham rázta meg a galambok kalitkáját.
Miért?
Mikor ezekre a dolgokra gondolt, minden érzés összeomlott benne e fenséges titok előtt.
Elmélkedéseiben elpárolgott a kevélység. Minden ízében magába szállt; gyengének érezte magát, és nemegyszer sírt. Mindaz, ami hat hónap óta előfordult az életében, visszavezette a püspök szent parancsaihoz. Cosette a szeretettel, a zárda az alázatossággal.
Néha, esti szürkületkor, abban az órában, mikor a kert elhagyatott volt, látták, hogy ott térdel a kápolna mellett elhúzódó út közepén, amaz ablak mellett, amelyen megérkezése éjszakáján benézett, arrafelé fordult, amerre a vezeklő nővér a földre borulva imádkozott. Ő is imádkozott, így térdre hullva a nővér előtt.
Mintha nem mert volna egyenesen odatérdelni az Isten elé.
Mindez, ami körülvette, ez a békés kert, ezek az illatos virágok, ezek a vidáman rikoltozó gyermekek, ezek a komoly és egyszerű nők, ez a hallgatag kolostor, lassan-lassan átitatta, és a lelke fokról fokra csenddé tömörült, mint ez a kolostor; illattá, mint ezek a virágok, békességgé, mint ez a kert, egyszerűvé, mint ezek a nők, vidámmá, mint ezek a gyermekek. Aztán arra gondolt, hogy életének két válságos időszakában Istennek egy-egy háza fogadta be egymás után, az első akkor, amikor minden ajtó bezárult előtte, és amikor az emberi társadalom visszalökte; a második akkor, mikor az emberi társadalom újra üldözőjéül szegődött, és mikor újra feltárult előtte a fegyház; és hogy az első nélkül visszasüllyedt volna a bűnbe, a második nélkül pedig a bűnhődésbe.
Egész szívén elömlött a hála, és egyre jobban eláradt benne a szeretet.
Évek múltak el így; Cosette növekedett.

HARMADIK RÉSZ

MARIUS

ELSŐ KÖNYV

PÁRIZS, EGY PARÁNYA TÜKRÉBEN

I

Parvulus*

Párizsnak van fia, és az erdőnek van madara; a madárnak neve veréb; a fiúnak a neve gamin.
Kössük össze ezt a két gondolatot – az egyik izzó kohó, a másik sugárzó hajnal – üssük össze ezt a két szikrát: Párizs, gyermekkor, és valami emberke ugrik ki belőle. Homuncio* – mondaná rá Plautus.*
Ez az apró teremtés vidám. Nem eszik mindennap, de minden este elmegy a színházba, ha kedve szottyan. Nincs ing a testén, nincs cipő a lábán, nincs födél a feje felett; olyan, mint az ég madarai, amelyeknek ugyancsak nincs semmi ilyesféléjük. Hét-tizenhárom éves, csoportosan él, koptatja a kövezetét, szabadban tanyázik, apja elnyűtt nadrágjában jár, amely a sarkán alul lefityeg, valami másik apának avítt kalapjában, amely a fülén alul a fejébe süpped, fél nadrágtartója sárga sáv, futkos, leselkedik, szimatol, lopja a napot, szutykosra szívja a pipát, káromkodik, mint egy kocsis, kocsmába jár, ismeri a tolvajokat, tegezi az utcalányokat, tolvajnyelven beszél, trágár dalokat énekel, és szikrányi gonoszság nincs a szívében. A szívében csupán egy gyöngyszem van, az ártatlanság, és a gyöngyök nem olvadnak meg a sárban. Isten úgy akarja, hogy amíg gyermek az ember, ártatlan legyen.
Ha megkérdeznék a roppant várostól: ki ez? ezt felelné rá: ez az én csemetém.

II

Néhány különös ismertetőjele

A párizsi gamin az óriásnak törpe gyermeke.
Ne túlozzunk, a csatorna e kerubjának néha van inge, de akkor is csak egy; van néha cipője, csakhogy akkor sincs talpa; van néha lakása és szereti, mert ott van az anyja; de jobban szereti az utcát, mert ott van a szabadság. Megvannak a maga játékai, a maga huncutságai, amelyeknek rugója a polgár iránti gyűlölet; megvan a maga képes beszéde; meghalni, ezt ő így mondja: alulról szagolni az ibolyát; megvannak a maga foglalkozásai: bérkocsit hoz, leereszti a hintók lépcsőjét, zuhogó esők idején átjárót csinál az utca egyik oldaláról a másikra, amit úgy hív, hogy művészhidat verni, a hatósági személyeknek a francia nép kegyének elnyeréséért tartott beszédeit az utcán kiordítozza, kapargál a kövezet kockái között; megvan a maga pénze, ami nem egyéb, mint mindenféle apró kerek rézdarab, amit az utcákon lehet találni. Ennek a különös pénznek, amelynek fitying a neve, szilárd és kitűnően szabályozott árfolyama van a gyermekeknek ebben a kis cigányvilágában.
Végül megvan a maga külön állatvilága is, amelyet figyelmesen tanulmányoz a zugokban: a katicabogár, a halálfejű levéltetű, a kaszáspók, "az ördög", ez a fekete rovar, amely fenyegetően csavargatja villás farkát. Megvan a mesés szörnyetege, amelynek pikkelyes a hasa, pedig nem gyík, varangyos a háta, pedig nem béka, öreg mészégető kemencék lyukaiban és kiszáradt pöcegödrökben tanyázik, fekete, szőrös, ragadós, csúszik-mászik, néha lassan, néha rohanvást, hangot nem ad, de néz, és oly iszonyatos, hogy még senki sem látta; ezt a szörnyeteget úgy hívják: "szalamandra". Szalamandrát keresni a kövek között, rettenetes gyönyör. Másik gyönyörűség hirtelen fölemelni egy kövezetkockát és elnézni a pincebogarakat. Párizs mindegyik kerülete híres a maga külön érdekes leleteiről. Az orsolyarendiek faraktáraiban fülbemászók vannak, a Panthéon környékén százlábúak, a Mars mező árkaiban ebihalak.
Beszélni úgy tud ez a gyerek, akár Talleyrand. Éppolyan cinikus, mint ő, csak becsületesebb. Meg van áldva valami megnevezhetetlen csuda kedélyességgel; elképeszti a boltost bolond kacagásával. Skálája merészen táncol a magas komédiától a bohózatig.
Temetési menet vonul. A gyászkíséretben ott van egy orvos.
– Ejnye – rikkantja el magát egy gamin –, mióta szállítják házhoz az orvosok a munkájukat?
Egy másik belefurakodott a tömegbe. Egy komoly, pápaszemes, óraláncos férfiú mérgesen megfordul:
– Semmiházi, belenyúltál a feleségem "derekába".
– Én uram! Kutasson ki.

III

Kedves

Este annak a néhány sounak a jóvoltából, amelyet mindig össze tud kaparni, a homuncio színházba megy. Mikor átlépi ezt a bűvös küszöböt, átalakul: eddig gamin volt, most csibész lesz belőle. A színházak olyasfélék, mint valami felfordított hajó, amelynek fent van a feneke. Ezen a fenéken verődnek össze a csibészek. A csibész úgy viszonylik a gaminhoz, mint a pillangó a bábhoz, ugyanaz a lény, de repül és libeg. Elég, ha ott van, boldog sugárzásával, hatalmas lelkesedésével és ujjongásával, tapsolásával, amely olyan, mint a szárnycsattogás, és ez a szűk, bűzös, sötét, piszkos, egészségtelen, undorító, gyalázatos hajófenék mennyországgá változik.
Tegyétek hozzá egy emberi teremtéshez azt, ami fölösleges, és vegyétek el belőle azt, ami szükséges: ez a gamin.
A gaminben van irodalmi ihlet. Az irányzata, ezt illő sajnálattal állapítjuk meg, nem éppen a klasszikus ízlés. Természeténél fogva nem nagyon akadémikus. Így példának okáért Mars kisasszony népszerűsége ebben a viharzó kis gyermekközönségben bizonyos ironikus mellékízzel volt fűszerezve. A gamin így nevezte: Muche* kisasszony.
Ez az emberke visít, tréfál, kacag, verekszik, sallangos, mint egy csecsemő, rongyos, mint egy filozófus, halászik a pocsolyában, vadászik a csatornában, vidámságot merít a szemétből, ficánkolásával felveri az utcákat, viháncol és harap, fütyül és dalol, éljenez és szitkozódik, hejehujával hűti az alleluját, elfúj minden nótát a De profundis-tól egészen a "Madárijesztő"-ig, nem keres, mégis talál, tudja, amit nem tud, spártai egészen a csalásig, bolond a bölcsességig, lírikus az odarondításig, nekiguggolna még az Olimpuszon is, hempereg a trágyadombon, és ha felkel róla, teli van csillagokkal. A párizsi gamin mind egy-egy kis Rabelais.
Nincs ínyére a nadrágja, ha nincs rajta órazseb.
Nemigen döbben meg, még kevésbé ijed meg, gúnydalt farag a babonákra, kifakasztja a túlzásokat, kicsúfolja a titokzatosságokat, nyelvet öltöget a kísértetekre, beletenyerel a nagyképűsködésbe, eltorzítja az epikus dagályosságot. Nem mintha prózai volna; szó sincs róla; azonban a bolondos képzeletet ülteti az ünnepélyes látomás helyére. Ha Adamastor* megjelenne előtte, a gamin ezt mondaná rá: "Nini! Krampusz!"

IV

Hasznos is lehet

Párizs a léhűtőn kezdődik és a gaminen végződik; ilyen két emberfajtája nincs egyetlen más városnak sem; a passzív elfogadás, amely beéri a bámészkodással és a kimeríthetetlen lelemény: Prudhomme* és Fouillon.* Ez csak Párizs természetrajzában fordul elő. A léhűtőben benne van az egész monarchia. A gamin csupa anarchia.
Párizs külvárosainak sápadt gyermeke él és fejlődik, összegubbaszkodik és "kibontakozik" a szenvedésben, tűnődő tanújaként a társadalmi valóságoknak és az emberi dolgoknak. Ő maga azt hiszi, hogy gondtalan; nem az. Nézelődik, készen a kacagásra; készen másvalamire is. Bármi legyen is a nevetek. Elfogultság, Visszaélés, Becstelenség, Elnyomás, Kegyetlenség, Önkényuralom, Igazságtalanság, Fanatizmus, Zsarnokság, óvakodjatok a szájtátó gamintől.
Ez az emberke megnő ám.
Miféle agyagból van? Akármilyen iszapból. Egy marék sár, egy lehelet, készen van Ádám. Elég, ha egy Isten átsuhan rajta. Valamelyik isten mindig rálehelt a gaminre. A szerencse faragja ezt az emberkét. Ezen a szerencse szó némileg a véletlent is értjük. Ez a közönséges durva földből gyúrt, tudatlan, műveletlen, szájtátó, közönséges, szedett-vedett törpe: vajon ión lesz-e vagy boiót?* Várjatok, currit rota* Párizs szelleme, ez a démon, amely a véletlen gyermekeit és a végzet embereit teremti, a latin fazekassal ellentétben, amforát kerekít a kancsóból.*

V

A határai

A gamin szereti a várost, szereti a magányosságot is, mert van benne valami a bölcsből. Urbis amator* mint Fuscus; ruris amator,* mint Flaccus.
Gondolatokba merülten bolyongani, vagyis csavarogni kitűnő időtöltés a filozófusnak, különösen az olyanfajta, kissé korcs, meglehetősen csúf, de furcsa és kétarcú vidéken, amilyen bizonyos nagy városokat környez, főképpen Párizst. Megfigyelni a város határát annyi, mint valami kétéltűt megfigyelni. Vége a fáknak, kezdődnek a tetők, vége a fűnek, kezdődik a kövezet, vége a barázdának, kezdődnek a boltok, vége a kerékvágásnak, kezdődnek a szenvedések, vége az isteni zsongásnak, kezdődik az emberi zsongás; azért érdekli őket oly különösen.
Ezért sétálnak a gondolkodók látszólag céltalanul erre, ezeken a nem nagyon vonzó helyeken, amelyeket az erre vetődő egyszer s mindenkorra a "szomorú" jelzővel illet.
E sorok írója sokáig csavargott Párizs sorompói körül, és ez örök emlékek forrása számára. Ez a csenevész fű, ezek a köves gyalogutak, ez a kréta, ez a márga, ez a gipsz, a parlag mezőknek és ugaroknak ez a zord egyhangúsága, a konyhakertészet korai palántái amint egyszerre valahol messze feltünedeznek, a vadonnak és a civilizációnak ez a keveréke, ezek a roppant puszta terek, amelyeken dübörögve gyakorolnak a helyőrség dobosai és valamilyen dadogó csatazajt csapnak, ezek a nappal pusztaságok, éjjel rablóbarlangok, a rogyadozó szélmalom, a kőbányák emelőkerekei, a csapszékek a temetők sarkában, a nagy, komor falak megejtő titokzatossága, amelyek derékszögben szelnek napfénnyel elárasztott, lepkéktől nyüzsgő roppant területeket – mindez vonzotta.
Talán senki a világon nem ismeri ezeket a különös helyeket, a Glaciére-t, a Cunette-et*, Grenelle golyóktól csíkozott visszataszító falát,* a Mont-Parnasse-t, a Fosse-aux-Loups-t, a Marne-parti Aubiers-t, Montsouris-t, a Tombe-Issoire-t, Pierre-Plate de Chátillont, ahol van egy öreg kiaknázott kőbánya, amely ma már csupán gombatenyésztésre szolgál, és amelyet a föld színén korhadt deszkákból összerótt csapóajtó zár. A római Campagna eszme, Párizs környéke ugyancsak eszme; ha valaki abban, ami valamely látóhatáron eléje tárul, csupáncsak mezőket, házakat, vagy fákat lát, az annyit jelent, hogy a felszínen maradt; a dolgoknak mindennemű megjelenése Istennek egy-egy gondolata. Azokon a helyeken, ahol a síkság érintkezik a várossal, mindig ott van valami mélységes, megnevezhetetlen melankóliának a bélyege. A természet és a civilizáció egyszerre szól hozzánk. Itt ütköznek ki a jellemző helyi vonások.
Aki már bolyongott, úgy mint mi, ezekben a külvárosainkkal határos pusztaságokban, amelyeket Párizs tornácának lehetne nevezni, látott már ott, imitt-amott a legelhagyatottabb vidéken, a legváratlanabb pillanatban, csenevész sövény mögött, vagy gyászos fal sarkában csoportosan zajongó, fakó, sáros, poros, toprongyos, torzonborz gyerekeket, akik búzavirág-koszorúsan pénzeznek. Ezek mind szegény családok megszökött csemetéi. A külső körút az éltető elemük; övék a határ. Ott kerülik örökösen az iskolát. Itt ártatlanul éneklik trágár dalokból álló műsorukat. Itt vannak, vagy jobban mondva itt élnek, távol minden tekintettől, a május vagy június simogató fényében, ott térdelnek a földön, egy-egy lyuk körül, belepittyentik hüvelykujjukkal a golyókat, hajba kapnak a garasokon, felelőtlenül, szabadon, korlátlanul, boldogan; és amikor észreveszik az embert, eszükbe jut, hogy hiszen nekik foglalkozásuk is van, és hogy meg kell keresniük a kenyerüket és egy-egy cserebogarakkal tömött ócska harisnyát vagy egy-egy orgonacsokrot árulgatnak. A találkozás ezekkel a furcsa gyerekekkel egyik megvesztegető, de egyúttal szívbe markoló varázsa Párizs környékének.
Néha a gyerekseregben van egy-egy kislány – vajon a nővéreik? – Már majdnem anyányiak, soványak, lázasak, napbarnított kezűek, szeplőfoltosak, rozskalász és pipacskoszorú a fejükön, vidámak, ijedősek, mezítlábasok. Vannak köztük, akik cseresznyét ropogtatnak a gabonatáblában. Este felcsattan a kacagásuk. Ezek a csoportok, amelyeket a déli nap ragyogása forró fénnyel áraszt el, vagy amelyek a szürkületben felsejlenek, sokáig foglalkoztatják a gondolkodót és ezek a látomások beleszövődnek a révedezésébe.
Párizs a középpont, a külvárosok a kerülete; ezeknek a gyermekeknek ez az egész világuk. Soha ezen túl nem merészkednek. Éppúgy nem léphetnek ki Párizs levegőjéből, mint ahogy a halak nem élhetnek a vízen kívül. Az ő számukra két mérföldnyire a sorompókon túl megszűnik minden. Ivry, Gentilly, Arcueil, Belleville, Aubervilliers, Ménilmontant, Choisy-le-Roi, Billancourt, Meudon, Issy, Vanves, Sévres, Puteaux, Neuilly, Gennevilliers, Colombes, Romainville, Chatou, Asniéres, Bougival, Nanterre, Enghien, Noisy-le-Sec, Nogent, Gournay, Drancy, Gonesse, itt végződik a világ.

VI

Egy kis történelem

Abban az időben, úgyszólván napjainkban, amikor ennek a könyvnek az eseménye pereg, nem volt minden utcasarkon egy-egy városi rendőr, mint ma (ennek az áldásnak a fejtegetésére nincs időnk), a csavargó gyermekek csak úgy nyüzsögtek Párizsban. A statisztikák azt mondják, hogy átlag évente kétszázhatvan hajléktalan gyermeket szedtek össze akkoriban a rendőrjáratok a nyílt területeken, az épülő házakban, és a hidak ívei alatt. Az egyik ilyen sokáig híres fészekből röppentek ki "az Arcole-híd fecskéi". Különben ez a legszörnyűbb társadalmi tünet. Minden emberi bűn a gyermekkori csavargással kezdődik.
Azonban Párizzsal tegyünk kivételt. Ez a kivételezés, az imént idézett emlékek ellenére is, bizonyos viszonylagos mértékben helyes. Míg minden más nagyvárosban a csavargó gyermek elveszett ember, míg a magára hagyott gyermek bizonyos tekintetben úgyszólván mindenütt arra a sorsra van szánva és kárhoztatva, hogy végzetesen elmerüljön a bűnözésben, ami kiöli belőle a tisztességet és a lelkiismeretet, addig a párizsi gamin, ezt állítjuk, bármily csapzott és züllött is külsőleg, belsejében majdnem érintetlen. Nagyszerű dolog ezt megállapítani, és ez népi forradalmaink ragyogó tisztességén is kiütközik; valami romlatlanság keletkezik annak az eszmének a révén, amely úgy benne van Párizs levegőjében, mint a só az óceán vizében. Párizs levegője konzerválja a lelket.
Amit itt mondunk, az semmit sem enyhít azon a szorongó érzésen, amely mindannyiszor rabul ejti az embert, valahányszor egy-egy ilyen gyermekkel találkozik, akik körül mintha az összetört család foszlányai szállingóznának. A mai civilizációban, amely még oly nagyon tökéletlen, nem valami rendkívüli jelenség a családoknak ilyen széttöredezése; széthullanak a semmibe, és már ők maguk sem tudják, hogy hová lettek a gyermekeik, és egyre csak ontják a tartalmukat az utcákra. Innen ez a sok homályos sors. Ezt a szomorú dolgot, amely már közmondásossá lett, így mondják: "Kihajították Párizs kövezetére."
Jegyezzük meg futtában, hogy a gyermekeknek ilyetén elhagyását a régi monarchia egyáltalán nem akadályozta meg. Egy kis Egyiptom és Bohémia* az alsóbb néposztályokban kedvükre volt a felsőbb rétegeknek és tetszett a hatalmasoknak. A nép gyermekeinek oktatásától való irtózás valóságos dogma volt. Mire jó a "félműveltség"? Ez volt a jelszó. Nos, a csavargó gyerek a tudatlan gyerek kiteljesedése.
Egyébként a monarchiának néha szüksége volt gyermekekre és ilyenkor lefölözte az utcát.
XIV. Lajos idején, hogy ne menjünk messzebbre, a király, igen helyesen, hajóhadat akart teremteni. Az ötlet kitűnő volt. De nézzük meg az eszközét. Mit ér a hajóhad, ha a vitorláshajók mellett, amelyek a szél játékszerei, nincs olyan hajója, amely odamegy, ahová akar, akár evezővel, akár gőzzel és szükség esetén vontathatja is a másikat; a tengerészetben akkoriban a gályák voltak azok, amik ma a gőzösök. Tehát gályákra volt szükség; csakhogy a gálya csak úgy mozog, ha van rajta evezős; tehát gályarabokra volt szükség. Colbert* a tartományi helytartókkal és a bíróságokkal annyi embert ítéltetett halálra, amennyit csak tudott. A hatóság e tekintetben nagyon előzékeny volt. Például valaki nem vette le a kalapját a körmenet előtt: hugenotta viselkedés: a gályákra küldték. Találtak egy gyereket az utcán; ha már megvolt tizenöt éves, és nem volt lakása, a gályákra küldték. Nagyszerű uralkodás, nagyszerű század.
XV. Lajos idején a gyermekek eltűntek Párizsból; a rendőrség valami ismeretlen, titokzatos célra összeszedte őket. Irtózattal suttogták a szörnyű gyanút a király vérfürdőiről. Barbier* együgyűen fecseg ezekről a dolgokról. Megtörtént néha, hogy a rendőraltisztek, mivel nem találtak elég gyereket, elfogtak olyanokat is, akiknek volt apjuk. Az apák kétségbeesetten rohantak az altisztekhez. Ilyen esetben a bíróság közbelépett és akasztatott – vajon kit? Az altiszteket? Nem. Az apákat.

VII

A gamin beillenék az indiai kasztok közé

A párizsi gaminvilág úgyszólván kaszt. Azt lehetne mondani: nem akárki kerülhet bele.
A gamin szót első ízben 1834-ben nyomtatták le és akkor került át a népnyelvből az irodalmi nyelvbe. Ez a szó egy Claude Gueux* című könyvecskében tűnt fel. A botrány szörnyű volt. A szó megmaradt.
Azok az elemek, amelyekből a gaminek egymás közötti tekintélye fakadt, igen különbözők. Ismertünk olyant és beszéltünk is vele, akit nagyon tiszteltek és nagyon csodáltak azért, mert látott egy embert lezuhanni a Notre-Dame tornyának tetejéről, egy másikat azért, mert sikerült behatolnia abba a hátsó udvarba, ahol ideiglenesen el voltak helyezve az Invalides-palota szobrai és "lecsenni" róluk egy kis ólmot; egy harmadikat azért, mert látott egy gyorskocsit felborulni; egy másikat pedig azért, mert "ismert" egy katonát, aki egy polgárembernek majdnem kivágta a fél szemét.
Ez magyarázza meg egy párizsi gaminnek azt a felkiáltását, ezt a mélyértelmű csattanót, amelyen a beavatatlan nevet anélkül, hogy értené: Szentséges Úristen! Hogy én milyen szerencsétlen vagyok! Ha meggondolom, hogy még nem láttam senkit leesni az ötödik emeletről!
Bizonyos, hogy jóízű paraszti mondás az itt következő:
– Bácsikám, a felesége belehalt a betegségébe; miért nem hívatott
orvost?
– Mit akar, uram, a magunkfajta szegény ember magától is meghal.
De ha ebben a mondásban benne van a parasztnak egész ernyedt nemtörődömsége, akkor a külvárosi csemetének minden szabadgondolkodó anarchiája bizonyosan benne van emebben: Egy halálraítélt a taligán hallgatja gyóntatóját. Párizs gyermeke elrikkantja magát: – Csuhással beszél. Ó, a képmutató!
Vallási dolgokban bizonyos vakmerőség emeli a gamin tekintélyét. Fontos dolog, hogy szabadgondolkozó legyen.
Részt venni a kivégzésekben kötelesség. Mutogatják egymásnak a guillotine-t és kacagnak. Mindenféle csúfneveket kennek rá: – Vacsora vége – Murcos – Mennyei mama – Utolsó falat – stb., stb. Hogy semmit el ne szalasszanak a dologból, felmásznak a falakra, felkapaszkodnak az erkélyekre, fölmennek a fákra, függeszkednek a kerítéseken, felkúsznak a kéményekre. A gamin született tetőfedő, mint ahogy született tengerész. Éppúgy nem ijed meg a háztetőtől, mint az árboctól. Nincs olyan ünnep, amely felérne a Gréve térrel. Samson* és Montés abbé:* két igazán népszerű név. Csúfolják az áldozatot, hogy felbátorítsák. Néha megcsodálják. Lacénaire* gamin korában, mikor látta, hogy a szörnyű Dautun bátran hal meg, ezt mondta rá – mintha a jövőbe látott volna: Irigyeltem. A gamin-világban nem ismerik Voltaire-t, ellenben ismerik Papavoine-t.* A "politikusokat" egy kalap alá veszik a gyilkosokkal. Hagyományaikban megőrzik, hogy milyen ruha volt rajtuk utoljára. Tudják, hogy Tolleron fűtősapkában volt, Avril* vidraprémes kucsmában, Louvel* kerek kalapban, az öreg Delaporte kopaszon és fedetlen fővel, hogy Castaing* pirospozsgás volt és nagyon csinos, hogy Bories-nek* romantikus kis szakálla volt, hogy Jean-Martin* nem vetette le a nadrágtartóját, hogy Lecouffé az anyjával veszekedett. – Ne marakodjatok a taligátokon – kiáltott oda nekik egy gamin. Egy másik, mivel kicsi volt s nem látott a tömegben, hogy megláthassa, amint Debacker arra megy, észrevette az utcai lámpát és felmászott rá. Az őrtálló csendőr összeráncolta a szemöldökét.
– Engedje meg, hogy felmásszak, csendőr úr – mondta a gamin.
És hogy meglágyítsa a hatóság szívét, hozzátette: – Nem fogok leesni.
– Bánom is én, ha le is esel – felelte rá a csendőr.
A gamin-világban sokat számít valami nevezetes baleset. A tekintély csúcsára jut az, aki véletlenül olyan alaposan megvágja magát, hogy a seb "a csontig hatol".
Az ököl sem megvetendő eszköze a tekintélynek. A gaminnek egyik legkedvesebb mondása ez: Van itt erő, mi! Irigylésre méltó az, aki balkezes. Aki kancsal, annak nagy a becsülete.

VIII

Amelyben a: utolsó királynak egy kedves mondását olvashatjuk

Nyáron békává alakul át; este, ha besötétedik, az Austerlitz-híd és a Jéna-híd táján a szenes hajókról és a mosónők bárkáiról fejest ugrik a Szajnába, lábbal taposva lépten-nyomon a szemérem és a rendőrség tilalmait. Azonban a rendőrök vigyáznak, és az ilyesmiből fölöttébb drámai helyzet szokott keletkezni, ami egyszer egy emlékezetes bajtársi vészkiáltás megszületésére adott alkalmat; ez a vészkiáltás, amely 1830 táján híres volt, stratégiai figyelmeztetése egy gaminnek a másik gaminhez; úgy lejt, mint Homeros valamelyik verse, majdnem olyan kimondhatatlanul dallamos, mint a Panathenaia* eleuziszi zenéje, és felcsendül benne az antik évoé.* így hangzik: – Hohó, csibész, hohó! Itt a nátha, itt a zsaru, illa berek nádak erek, bújj a csatornába!
Néha ez a szúnyog – ezt a nevet ő adta magának – tud olvasni; néha tud írni, mindig tud mázolni. Céltudatosan, valami ismeretlenül titokzatos kölcsönös oktatás révén elsajátíthatja mindazokat az ügyességeket, amelyek hasznára lehetnek a közügynek; 1815-től 1830-ig a pulyka hurukkolását utánozta; 1830-tól 1848-ig körtét firkált a falakra.* Egy nyári este Lajos Fülöp, mikor gyalogszerrel hazaért, látta, amint egy pöttöm kis gamin izzadva, erőlködve, felkapaszkodott a neuilly kerítés egyik oszlopára, hogy óriási körtét rajzoljon rá; a király azzal a kedélyességgel, amelyet IV. Henriktől örökölt, segített a gaminnek, befejezte a körtét és adott a kölyöknek egy aranyat és ezt mondta neki: – Ezen is van körte. A gamin szereti a zűrzavart. Kedvére van a felfordulás. Utálja a "papokat". Egyszer az Université utcán az egyik ilyen bolondos kölyök szamárfület mutatott a 69. számú ház kapujának.
– Miért mutatsz szamárfület ennek a kapunak? – kérdezte tőle egy járókelő.
A fiú így felelt:
– Mert itt pap lakik.
Csakugyan, ott lakott a pápai nuncius. Azonban bármennyire Voltaire-szellemű is a gamin, ha alkalom adódik arra, hogy ministráljon, előfordul, hogy vállalkozik rá, és ilyenkor illedelmesen segédkezik a misénél. Két dolog van, amit tantalusi kínok között sóvárog, de sohasem ér el; megbuktatni a kormányt és megvarratni a nadrágját.
A tökéletes gamin ismeri Párizs minden rendőrét, és ha valamelyikkel találkozik, mindig meg tudja mondani a nevét. Az ujjain elszámlálja őket. Tanulmányozza a jellemüket, mindegyikre van valami különös megjelölése. Mint a nyitott könyvben, úgy olvas a rendőrök lelkében. Folyékonyán és hibátlanul elmondja: "Ez meg ez áruló; ez meg ez nagyon gonosz; ez meg ez nagyszerű; ez meg ez nevetséges (mindezeknek a szavaknak: áruló, nagyon gonosz, nagyszerű, nevetséges, különös jelentésük van az ő szájában); amaz azt képzeli magáról, hogy az övé a Pont-Neuf, és nem engedi, hogy az ember ott sétáljon kívülről a mellvéd párkányán; amannak az a mániája, hogy megráncigálja az ember fülét – stb., stb."

IX

Gallia ősi lelke

Volt valami ebből a gyerekből Poquelinben,* a vásárcsarnok gyermekében; volt valami Beaumarchais-ban.* A gaminség a gall szellem egyik árnyalata. Ha józan ésszel párosul, néha erőt is ad neki, mint az alkohol a bornak. Néha tökéletlen. Homeros örökké ismétli önmagát; igaz; de el lehetne mondani, hogy Voltaire gamin-mód viselkedik. Camille Desmoulins* külvárosi volt. Championnet, aki kíméletlenül támadta a csodákat, Párizs kövezetéből sarjadt; már kiskölyök korában levizezte Saint-Jean de Beauvais és Saint-Étienne du Mont csarnokait; eleget tegezte Szent Genovéva* ereklyetartóját, hogy végül parancsolgasson Szent Januarius vérének.
A párizsi gamin tisztelettudó, gúnyos és szemtelen. A fogai hitványak, mert rosszul táplálkozik, és a gyomra fáj, de szeme szép, mert van benne szellem. Jehova jelenlétében is fél lábon ugrálna a paradicsom lépcsőjén. A cipője csupa rongy. Nőhet, amerre akar. Ott játszik a pocsolyában és kiegyenesedik, ha kitör a lázadás; szemtelensége megállja a helyét a kartácstűzben is: utcagyerek volt, hős lett belőle; mint a kis tébai, rázza az oroszlánbőrt; Bara* dobos párizsi gamin volt: elkiáltotta magát: "Előre!" mint ahogy a szentírásbeli ló felkiáltott: "Hajrá!" és egy pillanat alatt a tacskó óriássá magasodott.
A mocsárnak ez a gyermeke az eszménynek is gyermeke. Mérjétek meg azt a távolságot, amely Moliére-től Bara-ig ível.
Mindent összevéve, száz szónak is egy a vége, a gamin olyan istenteremtése, aki szórakozik, mert szerencsétlen.

X

Ecce Paris, ecce homo*

Hogy még egyszer mindent összefoglaljunk, a mai párizsi gamin, mint valamikor a római graeculus* nem egyéb, mint a gyermeki nép, amelynek homlokán ott az óvilág ránca.
A gamin a nemzet kedvessége és egyúttal betegsége. Olyan betegség, amelyből ki lehet gyógyítani. Hogyan? A világossággal.
A világosság gyógyít.
A világosság gyújt.
Minden nagyszerű társadalmi sugárzás a tudományból, az irodalomból, a művészetekből, az oktatásból származik. Teremtsetek embereket, teremtsetek embereket. Világosítsátok fel őket, hogy ők felmelegítsenek benneteket. Előbb-utóbb az abszolút igazság ellenállhatatlan hatalmával fog fölmerülni az egyetemes oktatás gyönyörű kérdése; és akkor azok, akik a francia eszme felügyelete alatt kormányozni fognak, kénytelenek lesznek választani Franciaország gyermekei vagy Párizs gaminjei között: a világosság lángjai vagy a sötétség lidércfényei között.
A gamin a foglalata Párizsnak, és Párizs foglalata a világnak.
Mert Párizs egységes egész. Párizs az emberi nem csúcspontja. Ez az egész csodálatos város egybefoglalása a halott erkölcsöknek és az élő erkölcsöknek. Aki látja Párizst, úgy érzi, hogy belelát az egész történelem visszájába, s közben-közben az égre és a csillagképekbe is. Párizsnak van Capitoliuma:* Városháza, Parthenonja:* a Notre-Dame, Aventinus hegye:* a Saint-Antoine külváros, szamárvásárja: a Sorbonne, Pantheonja: a Panthéon, Via Sacrája:* az Italiens körút, Szelek Tornya:* a közvélemény, nevetségességgel pótolja a Scalae Gemoniaet.* A majo* neve itt ficsúr, a trasteverei* itt külvárosi, a hammal* itt csarnoki hordár, lazzarone* a csirkefogó, cockney* a divatfi. Mindaz, ami másutt megvan, megvan Párizsban. Dumarsais halaskofája Euripides zöldségeskofájának a mása, a diszkoszdobó Veianus* újra él a kötéltáncos Foriosóban, Therapontigonus* katona kezet foghat Vadeboncoeur* gránátossal, Damasippus,* az ószeres, boldog volna a párizsi zsibárusok között, Vincennes galléron ragadná Sokratest, mint ahogy az Agora* börtönbe vetné Diderot-t,* Grimod de la Reyniére fölfedezte a faggyús roastbeefet, mint ahogy Curtillus* feltalálta a tengeri sün-pecsenyét, az Étoile diadalívéhez kötött léghajó alatt újra látjuk a trapézt, amely Plautusnál* szerepel; a Poikile kardnyelője,* akit Apuleius látott, ott nyeli a kardot a Pont-Neuf-ön. Rameau unokaöccse* és az élősdi Curculio* egy pár, Ergasilus* bemutattathatná magát Cambacéres-nél* Aigrefeuille-jel; a négy római piperkőc:* Arcesimarchus, Phoedromus, Diabolus és Argyrippus Courtille-ból* érkezett, a labatut-i postakocsin; Aulus Gellius* nem akad fenn jobban Congrión,* mint Polichinelle-en Charles Nodier; Marton nem nősténytigris, viszont Pardalisca nem volt sárkány; az éhenkórász Pantolabus* ott cseveg az Angol Kávéházban a züllött Nomentanusszal,* Hermogenes* tenorista a Champs-Élysées-n és körülötte Thrasius,* a koldus, Bobéche-nek öltözötten tányéroz; a tolakodó, aki kabátunk gombjánál fogva megállít a Tuileriák-ban, megismételteti velünk kétezer év múltán Thesprio* felkiáltását: qui properantem me prehendit pallio?* Suresnes bora paródiája Alba borának, Désaugiers túlcsorduló pohara párja Balatro nagy kupájának; a Pére-Lachaise-ben éjjel esők után éppolyan bolygótüzek lobognak, mint az Esquilinuson,* és a szegénynek öt évre vásárolt sírja ugyanaz, mint a rabszolga bérelt koporsója.
Mondjatok valamit, ami nincs Párizsban. Trophonius* barlangjában nincs semmi, ami ne volna meg Mesmer* kádjában; Ergaphilas új életre támad Cagliostróban;* Vásapanthá brahmin megtestesül Saint-Germain grófban;* a Saint-Médard temetőben* éppannyi kitűnő csoda történik, mint a damaszkuszi Omajjád-mecsetben.
Párizsnak van Aesopusa: Mayeux,* van Canidiája:* Lenormand* kisasszony. Megdöbben, mint Delphi a látomás villamos valóságaira; asztalokat táncoltat, mint ahogy Dodona tripusokat. Trónra ülteti a grizettet, mint Róma a félvilági nőt; és mindennek a tetejébe, ha XV. Lajos rosszabb is, mint Claudius, Du Barry asszony különb, mint Messalina.* Párizs csodálatos típusban – amely élt, amellyel magunk is érintkezünk – egybeolvasztotta a görög meztelenséget, a héber fekélyt és a gascogne-i tréfálkozást. Összevegyíti Diogenest, Jóbot és Paprika Jancsit, a Constitutionnel régi számaiba öltöztet egy kísértetet és megalkotja Chodruc Duclos-t*
Ámbár Plutarchos* azt mondja, hogy a zsarnok nem öregszik meg, Róma Sulla alatt éppúgy, mint Domitianus alatt, megjuhászodott és szívesen vizezte a borát. A Tiberis valóságos Lethe volt, ha hihetünk Varus Vibiscus kissé tudákos magasztalásának; Contra Gracchas Tiberim habemus. Bibere Tiberim, id est seditionem oblivisci* Párizs egymillió liter vizet iszik meg naponta, de ez nem gátolja meg abban, hogyha itt az alkalom, riadót ne doboljon, és félre ne verje a harangokat.
Egyébként Párizs jó gyerek. Királyilag fogad mindent; nem válogatós Venus dolgaiban; az ő kallipygosa* egy hottentotta nő;* ha nevethet, megbocsát; a csúfság felderíti, az idomtalanság megkacagtatja, a romlottság szórakoztatja; ha valaki figurás, legyen figura; még a képmutatás, ez a legmegátalkodottabb cinizmus sem ingerli fel; irodalmilag oly művelt, hogy nem fogja be az orrát Basile* előtt, és nem botránkozik meg jobban Tartuffe imádkozásain, mint amennyire Horatius megütközik Priapos* "csuklásán". Az egyetemes emberi arcnak egyetlen vonása sem hiányzik Párizs arcáról. A Mabille-táncterem* kavargása nem a janiculusi* múzsái tánc, ellenben a zsibárus asszony éppúgy simogatja ott tekintetével a csinos nőt, mint ahogy Staphyla, a kerítőnő, szemügyre vette a szűz Planesiumot. A Combat-sorompó* nem Colosseum,* de éppoly vadul viaskodnak ott, mintha a császár nézné őket. A szíriai kocsmárosné bajosabb, mint Saguet néni,* ellenben, ha Vergilius törzsvendég volt a római kocsmában, Dávid d'Angers, Balzac és Charlet* a párizsi kocsmában ütött tanyát. Párizs uralkodik. A nagy szellemek lángolnak, a paprikajancsik boldogulnak benne. Adonai vágtat át rajta mennydörgős villamos tizenkétkerekű szekerén; Silenos* bevonul szamarán. Silenos, vagyis Ramponneau.*
Párizs rokonértelmű a Kozmosszal. Párizs egymaga Athén, Róma, Sybaris,* Jeruzsálem, Pantin.* Dióhéjban megvan benne minden civilizáció, egyúttal minden barbárság. Párizs élénken sajnálná, ha nem volna guillotine-ja.
Egy kis Gréve tér nem árt. Mi lenne ez az örökös ünnep ennek a fűszere nélkül? Törvényeink bölcsen gondoskodtak erről, és az ő jóvoltukból erről a késről vér csöpög Párizs farsangjára.

XI

Csúfolkodás, uralkodás

Párizsnak nincs határa. Nem volt még városnak ilyen hatalma, amely néhanapján még azokat is kicsúfolja, akiket leigáz. Kivívni a tetszésteket, ó, athéniek! – kiáltotta Nagy Sándor. Párizs nemcsak törvényt ad, ő adja a divatot; Párizs nemcsak divatot ad; ő adja a könnyedséget. Párizs ostobáskodhatik is, ha kedve szottyan; néhanapján megengedi magának ezt a fényűzést. Ilyenkor aztán az egész világ vele ostobáskodik; aztán Párizs felébred, megdörzsöli a szemet és ezt mondja: ej, de hülye vagyok! És belekacag az emberiség arcába. Csoda egy város! Különös, hogy ez a nagyszerűség és ez a bolondság így megfér benne egymással, hogy ezen a fenségén nem ejt csorbát ez a paródia és hogy ugyanaz a száj hajlandó fújni ma az utolsó ítélet harsonáját, holnap pedig a nádsípot! Fejedelmi kedélyesség van Párizsban. A vidámsága villamos és bolondozása királyi. Vihara néha egy fintorból ered. Kirobbanásai, lázadásai, mesterművei, csodái, epopeái eljutnak a világ végére is és ugyancsak eljut a szamárkodása is. A kacagása tűzhányó torka, amely szétfreccsen az egész földön. Tréfái gyújtó szikrák. Rákényszeríti a népekre torzképeit éppúgy, mint az eszményét; az emberi civilizáció legnagyszerűbb emlékei tűrik a gúnyolódásait és odaadják örökkévalóságukat a csintalankodásaihoz. Párizs büszke; van egy tüneményes július 14-éje, amely felszabadítja a földgömböt; letéteti a labdaházi esküt minden nemzettel; augusztus 4-nek éjszakája* három óra alatt a hűbériség ezer esztendejét rombolta szét; logikájából az egyetemes akarat izmát keményíti; megsokszorozza magát a fenségesnek minden alakjában; elárasztja ragyogásával Washingtont, Koszcziuszkót, Bolivárt, Bocariszt,* Riegót, Bemet Manint,* Lopezt,* John Brownt,* Garibaldit; mindenütt ott van ahol lángra gyűl a jövendő. Bostonban* 1779-ben, Léon szigeten 1820-ban, Pesten 1848-ban, Palermóban 1860-ban;* ezt a hatalmas jelszót: Szabadság, odasúgja a rabszolgaság eltörléséért küzdő amerikaiak fülébe, akik Harper's Ferry kompján csoportosulnak, és az anconai hazafiak fülébe, akik a tenger partján, a Gozzi-fogadó előtt a diadalívek árnyékában gyülekeztek; ő teremti meg Canariszt;* ő teremti meg Quirogát;* ő teremti meg Pisacanét;* ő sugározza a fenséget a földre; ott halnak meg, ahová útjában a sodra hajtja őket: Byron Missolunghinál és Mazet Barcelona mellett; szószék Mirabeau lába alatt, és tűzokádó Robespierre lába alatt: könyvei, színháza, művészete, tudománya, irodalma, filozófiája, az emberi nem kézikönyvei; van Pascalja. Régnier-je, Corneille-je. Descartes-ja, Jean Jacques-ja, Voltaire-je minden percre; Moliére-je minden századokra; az egész világ nyelvévé tette a nyelvét, és ez a nyelv lesz az Ige: megépíti minden lélekben a haladás eszményét; a felszabadító dogmák, amelyeket kovácsol, pallosok a nemzedékek kezében, és gondolkodóinak és költőinek leikével ő támasztotta 1789 óta minden népek minden héroszát; ez nem gátolja a csibészkedésben; és ez a roppant szellem, amelynek Párizsa neve, miközben megváltoztatja fényességével a világ színét. Bouginier orrát mázolja Theseus templomának falára és a piramisokra odafirkantja: Crédeville tolvaj.
Párizs mindig a fogait mutogatja; ha nem dühös, akkor kacag.
Ilyen ez a Párizs. Tetőinek füstfellegei a világ eszményei. Sár és kőtenger, ha ránéz az ember, de mindezen túl erkölcsi lény. Több mint nagy, határtalan. Miért? Mert mer.
Merni: ez a haladás ára.
Valamennyi fenséges hódítás többé vagy kevésbé a vakmerőség jutalma. Hogy a forradalom bekövetkezzék, ahhoz nem elegendő hogy Montesquieu megérezze, hogy Diderot hirdesse, hogy Beaumarchais jelezze, hogy Condorcet* kiszámítsa, hogy Arouet* előkészítse, hogy Rousseau elmélkedjék rajta; ahhoz az kell, hogy Danton merje.
Egy a kiáltás: Merészség, olyan, mint a Fiat Lux. Az emberi nem előrehaladása érdekében szükséges, hogy a csúcsokon szüntelenül ott legyenek a bátorság büszke mintaképei. Minden vakmerőség elvakítja a történelmet és az ember legnagyobb fényességei közé tartozik. A hajnal mer, mikor felvirrad. Megpróbálni, dacolni, helytállni, kitartani, hűnek lenni önmagunkhoz, szembeszállni a végzettel, megdöbbenteni a katasztrófát, azzal, hogy mennyire nem ijedünk meg tőle, egyszer ellene szegülni a hatalom igazságtalanságainak, másszor rárohanni a mámoros győzelemre, szívósan kitartani, konokul megvetni a lábat: íme, erre a példára van szükségük a népeknek, íme, ez a fény villanyozza fel őket. Ugyanez a félelmetes villám csattan ki Prometheus fáklyájából, mint Cambronne pipájából.

XII

A népben rejlő jövő

A párizsi nép, ha férfisorba kerül is, mindig gamin; aki a gamint rajzolta, az a várost rajzolja meg; ezért tanulmányoztuk ebben a szabad verébben a sast.
A párizsi fajta, ismételjük, különösen a külvárosokban mutatkozik; ott tiszta vér, ott megvan az igazi arca; ez a nép ott dolgozik és szenved és a szenvedés és a munka az ember kettős arca. Mérhetetlen mennyiségben él ott a sok ismeretlen emberi teremtés és hemzsegnek a legfurcsább típusok a Rapée zsákhordójától egészen a Montfaucon kőtörőjéig. Fex urbis* kiált fel Cicero; mob* teszi hozzá felháborodottan Bürke;* tömeg, horda, csőcselék. Könnyen kimondjuk ezeket a szavakat. De nem baj. Mi közöm hozzá? Mit törődöm vele, hogy mezítláb járnak? Nem tudnak olvasni; az ő bajuk. Hát ezért ellökjük őket? A nyomorúságukat átkukra fordítsuk? Nem tudna behatolni a világosság ezekbe a tömegekbe? Kiáltsuk el újra: Világosságot! És ne engedjünk belőle! Világosságot! Világosságot! – Ki tudja, vajon ezek a sötétségek nem derülnek-e föl? A forradalmak vajon nem átszellemülések-e? Menjetek, filozófusok, tanítsatok, világosítsatok, gyújtsatok, gondolkodjatok hangosan, beszéljetek hangosan, járjatok ujjongva a napfényben, barátkozzatok a terekkel, hirdessétek a jó híreket, tékozoljátok az ábécéket, hirdessétek a jogokat, énekeljétek a Marseillaise-t, hintsétek el a lelkesedést, tépjetek zöldellő tölgyfagallyakat. Kavarjatok forgószelet az eszményekből. Ezt a tömeget fel lehet magasztosítani. Használjuk ki az elveknek és erényeknek azt a hatalmas tüzet, amely bizonyos órákban felszikrázik, fellobban és remeg. Ezek a meztelen lábak, ezek a csupasz karok, ezek a rongyok, ez a sok tudatlanság, ez a kivetettség, ez a sötétség, mind hasznavehető az eszmény meghódításában. Nézzetek bele a népbe és felvillan előttetek az igazság. Ha azt a hitvány homokot, amelyet lábbal tapostok, beledobjátok a kohóba, hogy ott megolvadjon és kiégjen, ragyogó kristállyá tisztul és Galilei és Newton az ő jóvoltából fedezik fel majd a csillagokat.

XIII

A kis Gavroche

Körülbelül nyolc vagy kilenc évvel a történetünk második részében elbeszélt események után a Temple körúton és a Víztorony környékén egy tizenegy vagy tizenkét éves kisfiút lehetett látni, aki eléggé pontosan megtestesítette volna a gaminnek azt az eszményi képét, amelyet fentebb felvázoltunk, ha nem lett volna a szíve fenekéig komor és üres, míg ajkán ott ült a gyermeki mosoly. Ezen a fiún csakugyan holmi férfinadrág lötyögött, amelyet azonban nem az apjától kapott, és holmi női ujjas, amelyet azonban nem az anyjától kapott. Isten tudja, miféle emberek öltöztették fel könyörületből ezekbe a rongyokba. Pedig volt apja és anyja. De az apja nem törődött vele, és az anyja nem szerette. Egyike volt annak a sok szánalomra méltó gyereknek, akiknek apjuk is, anyjuk is van, mégis árvák.
Ez a gyermek sehol sem érezte magát olyan jól, mint az utcán. A kövezetét nem érezte olyan keménynek, mint az anyja szívét.
A szülei egyetlen rúgással kiröpítették az életbe.
Nem sokat törte a fejét: kirepült.
Hangos, sápadt, ugrifüles, élénk, csúfondáros, nyughatatlan és beteges fiú volt. Jött, ment, dalolt, babozott, kotort az árokban, néhanapján csent, de vidáman, úgy, mint a macskák és a verebek, kacagott, ha csirkefogónak nevezték, mérges volt, ha vagánynak nevezték. Nem volt ágya, nem volt kenyere, nem fűtöttek neki, nem szerették, de vidáman élt, mert szabad volt.
Mikor ezek a szegény teremtések megemberesednek, majdnem mindig a társadalmi rend malomkövei közé kerülnek, amelyek összemorzsolják őket, de ameddig gyermekek, kisiklanak, mert kicsinyek. A legkisebb lyuk is menedékhely nekik.
Mégis, bármily elhagyatott volt ez a gyermek, megtörtént néha, két-háromhavonként egyszer, hogy így szólt:
– Ejnye, meglátogatom a mamát!
Ilyenkor otthagyta a körutat, a cirkuszt, a Saint-Martin-kaput, lement a folyópartra, átvágott a hidakon, elérte a külvárost, elhaladt a Salpétriére mellett és megérkezett – hová? Pontosan az 50-52-es számú házba, a Gorbeau-házba, amelyet az olvasó már ismer.
Ebben az időben az 50-52-es számú házban – amely rendszerint üres volt, s örökké ott fityegett rajta a tábla: "Kiadó szobák" – ritka kivételképpen több egyén is lakott, akik azonban – Párizsban majdnem mindig így van – semmiféle kapcsolatban vagy vonatkozásban nem voltak egymással. Valamennyien abba a nincstelen osztályba tartoztak, amely az utolsó szűkölködő kispolgárnál kezdődik és nyomorúságról nyomorúságra folytatódik a társadalom mélységeibe, egészen addig a két emberig, akikbe a civilizációnak minden anyagi dolga torkollik: a csatornatisztítóig, aki a sarat söpri, és az ószeresig, aki összeszedi a rongyokat.
A Jean Valjean idejebeli "főbérlő" meghalt, és egy szakasztott mása került a helyébe. Nem tudom már, melyik filozófus mondta: vénasszonyok mindig bőven vannak.
Ennek az új vénasszonynak Bourgonné a neve, és nem volt az életében semmi egyéb nevezetesség, mint egy háromtagú papagájcsalád, amelynek tagjai felváltva hevítették szíve érzelmeit.
A ház legnyomorúságosabb bérlője egy négy tagból, apából, anyából és két meglehetősen nagy lányból álló család volt; mind a négyen egyetlen padlásszobában laktak, afféle kis lyukban, amilyenről már beszéltünk.
Ezen a családon első pillantásra semmi egyéb különösség nem tűnt szembe, csak tökéletes nincstelensége; az apa, mikor a szobát kivette, azt mondta, hogy Jondrette a neve. Valamivel beköltözése után, amely – hogy a főbérlő emlékezetes kifejezését használjuk – rendkívül hasonlított a semmi bevonulásához, ez a Jondrette azt mondta ennek az asszonynak, aki éppúgy, mint elődje, egy személyben házmesterné is volt és a lépcsőt söprögette:
– Izé néni, ha valaki véletlenül keresne egy lengyelt vagy egy olaszt, vagy esetleg egy spanyolt, hát az én vagyok.
Ez a család volt a vidám kis mezítlábas családja. Hazament, és ott találta a szegénységet, a nélkülözést, és ami a legszomorúbb, nem talált mosolyt; csak hideg tűzhelyet és fagyos szíveket. Amikor belépett, megkérdezték tőle: "Honnan jössz?" Ezt felelte rá: "Az utcáról." Mikor elment, megkérdezték tőle: "Hová mégy?" Ezt felelte rá: "Az utcára." Az anyja ezt mondta neki: "Minek jössz ide?"
Ez a gyermek úgy élt ebben a gyöngédtelenségben, mint azok a sápadt növények, amelyek a pincében hajtanak. Nem szenvedett miatta, és nem gyűlölt senkit. Tulajdonképpen nem is tudta, milyennek kell lenni az apának és anyának.
Különben a nővéreit szerette az anyja.
Elfelejtettük megmondani, hogy a Temple körúton ezt a gyermeket a kis Gavroche-nak nevezték. Miért nevezték Gavroche-nak? Valószínűleg azért, mert az apjának Jondrette volt a neve.
Úgy látszik, bizonyos nyomorúságos családoknak ösztöne, hogy eltépjék a kötelékeket.
Az a szoba, amelyben Jondrette-ék laktak a Gorbeau-házban, az utolsó volt a folyosó végén. A szomszéd szobában egy szegény fiatalember lakott, akit Marius úrnak hívtak.
Mondjuk el, ki volt Marius úr.

MÁSODIK KÖNYV

AZ ELŐKELŐ POLGÁR

I

Kilencven év és harminckét fog

A Boucherat utcában, a Normandie utcában és a Saintonge utcában él még néhány régi lakó, aki megőrizte egy Gillenormand nevű öreg úrnak az emlékét és szívesen beszél róla. Ez a bácsi már a fiatal korukban is öreg volt. Ez a sziluett azoknak szemében, akik mélabúsan szemlélik az árnyaknak azt a bizonytalan nyüzsgését, amelyet múltnak nevezünk, még nem tűnt el egészen a Temple-lal szomszédos utcák labirintusából, amelyeket XIV. Lajos alatt Franciaország tartományairól neveztek el, szakasztott úgy, mint ahogy napjainkban az új Tivoli negyed utcáit Európa fővárosairól nevezték el; futtában jegyezzük meg: olyan fejlődés, amelyben észrevehető a haladás.
Gillenormand úr, aki 1831-ben erejének teljességében volt, egyike volt azoknak az embereknek, akik csupán azért váltak nevezetessé, mert sokáig éltek, és akik furcsák, mert valamikor olyanok voltak, mint mindenki más, most azonban már nem hasonlítanak senkihez sem. Különös egy öregember volt, és csakugyan egy letűnt kor gyermeke, a tizennyolcadik századbeli kifogástalan és kissé büszke, igazi polgár, aki régi jó polgári méltóságát olyan arccal viselte, mint a márkik az őrgrófi rangjukat. Elmúlt kilencvenéves, egyenesen járt, hangosan beszélt, jó volt a szeme, tisztán itta a bort, evett, aludt és hortyogott. Megvolt mind a harminckét foga. Csak az olvasáshoz használt szemüveget. Szerelmes természetű ember volt, de azt mondta, hogy vagy tíz év óta határozottan és teljesen lemondott a nőkről. Nem tudja kelletni magát, mondogatta; nem azt tette hozzá, hogy "nagyon öreg vagyok már" – hanem ezt – "nagyon szegény vagyok". Felsóhajtott: "Ha nem mentem volna tönkre… hej!" Csakugyan nem maradt egyebe, mint körülbelül tizenötezer frank járadéka. Arról ábrándozott, hogy majd örököl, és százezer frank járadéka lesz, és szeretőket tart. Amint látjuk, nem tartozott ama törődött fajta nyolcvanévesek közé, akik, mint Voltaire úr, egész életükben folyton haldokoltak; ez nem a repedt fazék hosszú élete: ez a jókedvű aggastyán mindig makkegészséges volt. Felületes volt, hebehurgya, hirtelenharagú. Minden szíre-szóra dühbe gurult, leggyakrabban akkor, ha nem volt igaza. Ha ellentmondtak neki, ütésre emelte a botját; verte az embereket, mint a nagy században. Volt egy ötvenévesnél idősebb lánya, aki pártában maradt; ha elfogta a méreg, alaposan elpáholta és legszívesebben ostorral verte volna. Olybá vette, mintha nyolcéves volna. Erélyesen pofozta a cselédeit és így címezte őket: Ó, te dög! Egyik káromkodása ez volt: Azt a lárifáriját a lárifárijának! Bizonyos dolgokban sajátságosan hidegvérű volt; naponta olyan borbéllyal borotváltatta magát, aki már volt az őrültekházában, és aki gyűlölte őt, mert féltette Gillenormand úrtól a feleségét, a szép, kacér borbélynét. Gillenormand úr csodálta önmagát, hogy minden tekintetben milyen világosfejű, és kijelentette önmagáról, hogy nagyon éles eszű; íme egyik mondása: "Tagadhatatlanul jó a felfogásom; ha egy bolha csíp meg, meg tudom mondani, hogy melyik nőtől kaptam." Leggyakrabban ezeket a szavakat használta: az érző ember, a természet. Ennek az utóbbi szónak nem tulajdonított akkora jelentőséget, amekkorát a mi korunk adott neki. De a maga módján alkalmazta kandalló menti apró szatíráiban: "A természet – mondta –, hogy mindenből legyen valami a civilizációban, még a mulatságos barbárságból is adott nekik kóstolót. Európában megvannak Ázsia és Afrika nevezetességei, kisebbített alakban. A macska szalontigris, a gyík zsebkrokodilus. Az Opera táncosnői rózsaszínű vadnők. Nem eszik meg a férfiakat, csak kiszipolyozzák őket. Vagy pedig, a boszorkányok! Osztrigákká változtatják át és kiszürcsölik őket. A karaibok* csak a csontot hagyják meg, ezek csak a pikkelyt. Ilyenek a mi erkölcseink. Mi nem falunk, hanem rágcsálunk; nem pusztítjuk el az áldozatunkat, csak a karmaink közé kaparintjuk."

II

Amilyen az úr, olyan a háza

A Marais negyedben lakott, a Filles-du-Calvaire utca 6. számú házban. A ház az övé volt. Ezt a házat lebontották és később újra felépítették, és a száma valószínűleg megváltozott a számozásnak abban a sok forradalmában, amelyeken Párizs utcái átestek. Ódon és hatalmas lakosztályt foglalt el az első emeleten, az utca és a kert között; egészen a mennyezetig Gobelin- és Beauvais-szőnyegekkel volt borítva, amelyek pásztorjeleneteket ábrázoltak; a mennyezet és a szőnyegek mintái kicsinyítve ismétlődtek a karosszékeken. Az ágyát kilencrétű, Coromandel-lakkos,* hatalmas spanyolfal takarta. Az ablakokon hosszú, redős függönyök csüngtek és pompás nagy tört ráncokat vetettek. A kert közvetlenül az ablakai alatt terült el; ahhoz az ablakhoz simult, amely egy tizenkét vagy tizenöt fokos lépcsőre sarkallott; az öregúr fürgén szaladgált rajta le és fel. A szobájához csatlakozott a könyvtárhelyiség meg az öltöző, amelyre nagyon büszke volt: ízléses kisszoba, gyönyörű szalmasárga, liliomos és virágos falkárpittal bevonva, amelyet XIV. Lajos gályáin készítettek, és amelyet Vivonne* úr csináltatott a fegyencekkel a szeretőjének. Gillenormand úr ezt valami zordon anyai nagynénjétől örökölte, aki százéves korában halt meg. Két felesége volt. Modora középarányos volt az udvari ember közt, ami sohasem volt, és a hivatalnok ember közt, ami lehetett volna. Vidám és kedveskedő volt, ha úgy akarta. Ifjúságában azok közé a férfiak közé tartozott, akiket mindig megcsal a feleségük, és sohasem csal meg a szeretőjük, mert a legmogorvább férjek és egyúttal a legelragadóbb szeretők a világon. Értett a festészethez. Volt a szobájában egy ismeretlen valakit ábrázoló csodálatos arckép, amelyet Jordaens* festett, erős ecsetvonásokkal, ezernyi aprólékos részlettel, amelyek csak úgy találomra voltak elszórva rajta. Gillenormand úr nem öltözködött sem XV. Lajos, sem XVI. Lajos korabeli divat szerint; a direktóriumi divatbolondok ruházatát viselte. Mindaddig egészen fiatalnak tartotta magát és követte e divatot. A ruhája könnyű posztó volt, széles kihajtással, hosszú fecskefarkkal és nagy acélgombokkal. Ehhez rövid nadrágot és csatos cipőt viselt. A kezét folytonosan a zsebébe dugdosta. Fölényesen szokta mondogatni: A francia forradalom gazemberek bandája.

III

Luc-Esprit*

Tizenhat éves korában egy este az Operában az a megtiszteltetés érte, hogy egyszerre két, akkoriban érett és híres, és Voltaire-től megénekelt szépség, Camargo* és Sallé* irányította rá a látcsövét. Két tűz közé szorítva hősiesen visszavonult egy kis Nahenry nevű táncosnőhöz, aki éppúgy tizenhat éves volt, mint ő, ismeretlen, mint egy macska, és akibe szerelmes volt. Teli volt emlékekkel. Felkiáltott:
– Milyen szép is volt ez a Guimard-Guimardini-Guimardinette,* utoljára, amikor Longchamps-ban láttam, tornyosan felbodrozott hajával, türkiz csecsebecséivel, új divatú rikító ruhájában és cikázó karmantyújával! – Fiatal korában Nain-Londrin-mellényt viselt, amelyről szívesen és lelkendezve beszélt.
– Úgy voltam felöltözve, mint valami hamisítatlan levantei török – szokta mondogatni. Madame de Boufflers,* aki véletlenül látta húszéves korában, így jellemezte: "Kedves egy bolond." Megbotránkozott mindenkinek a nevén, akit a politikában és a hatalmon látott, mert alantasnak és nyárspolgárinak tartotta azokat. Olvasta az újságokat, amint ő maga harsogó kacagással mondogatni szokta: az újságpapirosokat, a híradókat. Ó! Sóhajtott fel, micsoda emberek ezek! Corbiére!* Humán!* Casimir Périer!* És ezek miniszterek. Ha ezt olvasnám valamelyik újságban: Gillenormand úr miniszter! Ez volna aztán a mulatságos. Nos! Amilyen marhák, ez is sikerülhetne! Vidáman megnevezett mindent a maga illendő vagy illetlen nevén, és nem szégyenkezett a nők előtt. Durvaságokat, trágárságokat és piszkosságokat hihetetlenül nyugodtan és elfogulatlanul mondott ki, hogy az már szinte elegáns volt. Ez a szabadszájúság rávallott a századára. Érdemes megjegyezni, hogy abban az időben, amikor a versekben mindent cikornyásan körülírtak, a prózában mindent durván kimondták. A keresztapja megjósolta, hogy lángelme válik belőle, és ezt a sokat jelentő keresztnevet adta neki: Luc-Esprit.

IV

Száz esztendő várományosa

Szülővárosában, Moulins-ben, a kollégiumban díjakat nyert diák korában és Nivernais herceg,* akit ő Nevers hercegnek nevezett, saját kezűleg koszorúzta meg. Sem a konvent, sem XVI. Lajos halála, sem Napóleon, sem a Bourbonok visszatérése, semmi sem tudta elhomályosítani ennek a koszorúzásnak az emlékét. Az ő szemében Nevers hercege volt a század legnagyobb alakja. Mily elbűvölő nagyúr – mondogatta –, és milyen pompásan feszült rajta a kék rendjelszalag! Gillenormand úr szemében II. Katalin jóvátette Lengyelország felosztásának bűnét, mikor háromezer rubelért megvette Besztuzsevtől az aranyelixír titkát. Ezen tűzbe jött:
– Az aranyelixír – kiáltott fel Besztuzsev sárga oldata, Lamotte tábornok cseppjei, ez a tizennyolcadik században, amikor egy félunciás üveg egy aranyba került belőle, nagyszerű gyógyszere volt a szerelmi katasztrófáknak, orvosság Venus ellen. XV. Lajos kétszáz üveggel küldött belőle a pápának. – Nagyon felbőszült volna és kijött volna a sodrából, ha felvilágosítják, hogy az aranyelixír nem egyéb vaskloridnál.
Gillenormand úr hódolón tisztelte a Bourbonokat és borzadt 1789-től; folytonosan azt mesélte, hogy hogyan menekült meg a rémuralom idején, és hogy mennyi vidámságra és mennyi furfangra volt szüksége, hogy ne nyisszantsák le a fejét. Ha valami fiatalember merészkedett a füle hallatára dicsérni a köztársaságot, elkékült és olyan izgalom vett rajta erőt, hogy majdnem elájult. Néha célozgatott kilencvenéves korára, és így beszélt: Remélem, hogy nem érem meg kétszer kilencvenhármat. Máskor közölte hallgatóságával, hogy száz évig akar élni.

V

Basque és Nicolette

Voltak elméletei. Íme az egyik: "Ha egy férfi nagyon bolondul a nőkért, és már van felesége, akivel nem sokat törődik, mert csúf, nyűgös, törvényes, minden joga megvan, ragaszkodik a törvénykönyvhöz és kellőképpen féltékeny, akkor csak egy módon vághatja ki magát és szerezhet békességet magának, ha átengedi feleségének az erszényt. Ez a lemondás szabaddá teszi. Akkor az asszony foglalkozást talál, elmerül a pénzkezelésbe, rozsdásak lesznek az ujjai, nekiáll a bérlők idomításának és a majorosok ráncbaszedésének, összecsődíti az ügyvédeket, tanácskozik a közjegyzőkkel, agyonbeszéli az írnokokat, sorra járja a hivatalokat, pereket folytat, bérleteket köt, szerződéseket diktál, uralkodónak érzi magát, elad, vesz, szabályoz, rendelkezik, ígér, és megalkuszik, oldoz és kötöz, enged, átenged és visszavesz, egyezkedik, zavart okoz, pénzt gyűjt, pazarol: bolondságokat követ el, mesteri és személyes sikereket arat, és ez kielégíti. Miközben a férje rá se néz, neki megvan az elégtétele, hogy tönkreteszi a férjét." Ezt az elméletet Gillenormand úr magára alkalmazta, és végül ez lett az élettörténete. Második felesége úgy kezelte a vagyonát, hogy Gillenormand úrnak, mikor egy szép napon özvegyen maradt, éppen csak annyija volt, hogy megélhetett belőle, és ekkor majdnem az egészet életfogytiglani járadékba fektette, amiből körülbelül tizenötezer frank volt a jövedelme, aminek a háromnegyed része halálával megszűnik. Nem sokat habozott, édeskeveset törődött vele, hogy örökséget hagyjon maga után. Különben látta, hogy az örökségeknek kalandos a sorsuk, és néha például nemzeti vagyonná válnak;* megérte, hogy a pénz megállapított ezüstmennyiségét megváltoztatták, és nem nagyon bízott az államadóssági főkönyvben. – Szédelgés az egész! – szokta mondogatni. Mint már említettük, a Filles-du-Calvaire utcai ház az övé volt. Két cselédet tartott, "egy hímet, meg egy nőstényt". Mikor egy-egy cseléd belépett hozzá, Gillenormand úr elkeresztelte. A férfiakat a szülőföldjéről nevezte el: Nimois, Comtois, Poitevin, Picard. A legutolsó háziszolgája ötvenöt éves, elhízott, nehézkes és göthös ember volt, aki húsz lépést sem tudott tenni, de mivel Bayonne-ban született, Gillenormand úr Basque-nak keresztelte. A cselédlányoknak mind Nicolette volt nála a nevük (még Magnonnak is, akiről alább lesz szó). Egyszer egy talpraesett, előkelő házmesterné-fajta, kitűnő szakácsné mutatkozott be nála.
– Mennyi fizetést akar egy hónapra? – kérdezte Gillenormand úr.
– Harminc frankot.
– Mi a neve?
– Olympie.
– Ötven frankot kapsz, de Nicolette lesz a neved.

VI

Amelyben megismerkedünk Magnonnal és két csemetéjével

Gillenormand úrnál a fájdalom haragban nyilvánult; dühöngött, ha valami bántotta. Megvolt benne minden elfogultság, és megengedett magának mindent. Az egyik tényező, amelyből külső előkelősége és belső elégedettsége kialakult, mint már jeleztük, az volt, hogy szoknyavadász maradt, és feltétlenül ilyennek is számított. Ezt úgy hívta, hogy "királyi hírneve" van. A királyi hírnév néhanapján furcsa ajándékokat zúdított rá. Egyszer valami kosárban, afféle osztrigás kosárban hatalmas újszülött fiút hoztak hozzá, aki eszeveszettül és fülsiketítőn üvöltözött a pólyájában, és akit egy hat hónappal előbb kidobott cselédje neki tulajdonított. Gillenormand úr akkor kereken nyolcvannégy éves volt. A környezete felháborodott és zajongott. Hát mit gondol ez a szemtelen ringyó, kivel hiteti ezt el? Micsoda vakmerőség! Micsoda gyalázatos rágalom! Maga Gillenormand úr egyáltalán nem haragudott. A pólyást az öregember kedves mosolyával nézegette, akinek hízeleg a rágalom, és ezt mondta képzeletbeli hallgatóságának: "Ejnye no, mi az? Mi történt? Mi a csuda? Csakugyan, mit tátják úgy a szájukat, ostoba fajankók módjára! Angouléme hercege,* IX. Károly őfelsége természetes fia nyolcvanöt éves korában feleségül vett egy tizenöt éves csitrit: Virginal úrnak, vagyis Alluye márkinak, aki Sourdis bíborosnak, Bordeaux érsekének fivére volt, nyolcvanhárom éves korában Jacquin elnökné egyik szobalányától fia született, valódi szerelemgyermeke, akiből máltai lovag lett és kardos államtanácsos; a század egyik nagy embere, Tabaraud abbé akkor született, amikor az apja nyolcvanhét éves volt. Az ilyen dolgokban nincs rendkívüli. Hát még a biblia? Ezek után kijelentem, hogy ez a fiatalúr nem tőlem való. Vegyék gondjaikba. Ő nem tehet róla." Ez nagyon is erélytelen elintézés volt. Az a bizonyos Magnon nevű nőszemély egy év múlva megint ilyen küldeménnyel lepte meg. Ez is fiú volt. Ezúttal Gillenormand úr beadta a derekát. A két csöppséget visszaküldte az anyjuknak és kötelezte magát, hogy a tartásukra havonta nyolcvan frankot fizet azzal a feltétellel, hogy a fent nevezett anya abbahagyja a küldözgetést. Hozzátette még:
"Azt akarom, hogy az anyjuk jól bánjon velük. Néha-néha meglátogatom majd őket." Meg is tette.
Volt egy pap öccse, aki harminchárom évig a poitiers-i főiskola igazgatója volt és hetvenkilenc éves korában halt meg. Fiatalon veszítettem el, emlegette. Ez az öccse, akiről kevés emlék maradt, békés zsugori volt; pap létére úgy érezte, hogy köteles alamizsnát adni a koldusnak, akivel találkozik, de sohasem adott egyebet, mint hamis vagy forgalomból kivont pénzdarabokat, és ekként módot talált rá, hogy a paradicsom útján menjen a pokolba. Az idősebb Gillenormand nem garasoskodott az alamizsnával és szívesen és bőkezűen adott. Jóindulatú, hirtelen, jótékony ember volt, és ha gazdag lett volna, hajlamos lett volna a pompára. Azt akarta, hogy vele kapcsolatban minden előkelőn történjék, még a csalás is. Egyszer, mikor valami örökségi ügyben az üzletember durván és feltűnő módon csalta meg, ez az ünnepélyes felkiáltás csattant ki belőle: "Pfuj! Ezt piszkosan csinálta! Csakugyan szégyenletes az ilyen svihákság. Minden elfajzott ebben a században, még a gazemberek is. Terringettét! A magamfajta embert nem szabad így meglopni. Úgy loptak meg, mint valami erdőben, de csúnyán loptak meg. Sylvae sunt consule dignae!*" Mint említettük, két felesége volt; az elsőtől egy leánya volt, ez pártában maradt, a másodiktól pedig ugyancsak egy leánya, ez harmincéves korában meghalt; szerelemből vagy véletlenből, vagy akármiből férjhez ment egy közlegényből lett katonatiszthez, aki szolgált a köztársaság és a császárság hadseregében, Austerlitznél megkapta a hadi keresztet és Waterloonál ezredes lett.
Ez a családom szégyene, mondogatta az öreg polgár. Sokat burnótozott és valahogy különösen elegánsan tudta keze fejével fodrozni csipkés ingmellét. Istenben nemigen hitt.

VII

Szabály: vendéget csak este fogad

Ilyen ember volt Luc-Esprit Gillenormand úr, akinek a haja is egy szálig megvolt, nem is őszült meg, inkább csak megszürkült, és mindig simára volt fésülve. Mindent összevéve, így mindenestül, tiszteletre méltó férfiú volt.
A tizennyolcadik század léhasága és nagysága testesült meg benne.
Gillenormand úr a Restauráció első éveiben, mikor még fiatal volt – 1814-ben mindössze hetvennégy éves volt –, a Saint-Germain kerületben, a Servandoni utcában, a Saint-Sulpice mellett lakott. A Marais-be csak akkor húzódott, mikor már visszavonult a világtól, jóval nyolcvanéves kora után.
És amint visszavonult a világtól, elbástyázta magát a szokásai közé. Ezek közt a legfőbb, amiből nem engedett, az volt, hogy az ajtaját szigorúan zárva tartotta egész nap, és soha senkit, akárki fia volt is, akármilyen ügyben jött is, nem fogadott máskor, csak este. Öt órakor ebédelt, aztán megnyílt az ajtaja. Ez volt a divat századában, és ebből nem engedett.
– A nappal a csürhének való – jelentette ki –, és nem érdemel egyebet, mint hogy bezárjuk előtte az ablaktábláinkat. A társaságbeli emberek akkor gyújtják ki szellemüket, mikor a zenit kigyújtja csillagait.
És eltorlaszolta magát mindenki elől, még ha maga a király lett volna is. Korának avult előkelősködése volt ez.

VIII

Kettő nem egy pár

Gillenormand úr leányairól épp az imént szóltunk. Tízévnyi korkülönbség volt köztük. Fiatal korukban alig-alig hasonlítottak egymáshoz, és sem a jellemük, sem az arcuk egy cseppet sem vallott arra, hogy nővérek. A fiatalabbik bájos lélek volt, aki mindenhez vonzódott, ami fényesség, virágokkal, versekkel és muzsikával babrált, a ragyogó magasságokban szárnyalt, lelkesülten, átszellemülten, és ábrándjaiban gyermekkora óta valami meghatározhatatlan hősi alakkal eljegyzetten. Az idősebbnek is megvolt a maga ábrándja: ő valami szállítót, valami derék, kövér, dúsgazdag hadseregszállítót, valami ragyogóan buta férjet, valami emberré vált milliót, vagy legalábbis egy prefektust látott az azúrban; fogadások a megyefőnökségen, nyakláncos ajtónálló az előszobában, hivatalos bálok, polgármesteri üdvözlő beszédek, a "méltóságos asszony" cím, mindez ott kóválygott a képzeletében.
Mind a két nővér így kalandozott az ábrándjaiban, akkor, mikor még eladó lányok voltak. Mind a kettőnek voltak szárnyai; az egyiknek angyalszárnyai, másiknak libaszárnyai.
Semmiféle sóvárgás nem teljesül tökéletesen, legalább itt a földön nem. Semmiféle mennyország nem száll le a földre, a mai világban. A fiatalabbik felesége lett álmai férfiának, de meghalt. Az idősebbik pártában maradt.
Abban a pillanatban, amikor szerepelni kezd abban a történetben, amelyet elbeszélünk, elaggott erény volt, tűzálló szemérmeteskedés, a világ leghegyesebb orra és legtompább szelleme. Jellemző apróság: szűkebb családján kívül soha senki sem tudta a keresztnevét. Az idősebb Gillenormand kisasszony-nak nevezték.
Ebben a szenteskedő kényeskedésben, az idősebb Gillenormand kisasszony megszégyenített volna egy misst is. Valami túlhajtott szemérmeteskedés volt ez. Volt az életében egy borzalmas emlék; egyszer egy férfi meglátta a harisnyakötőjét.
Korával lépést nőtt ez a kérlelhetetlen szemérmeteskedés. A csipke ingmelle sohasem volt elég sűrű és sohasem ért elég magasra. Telitűzdelte magát csatokkal és tűkkel, ott, ahol senkinek eszébe se jutott megnézni. A szemérmeteskedésnek az a tulajdonsága, hogy annál több őrszemet állít ki, minél kevesebb veszedelem fenyegeti a várat.
Mindazonáltal – magyarázza meg, aki tudja, az ártatlanságnak az ilyen megfejthetetlen titkait – élvezettel öleltette meg magát egy lándzsástiszttel, aki unokaöccse volt és a Théodule névre hallgatott.
Eltekintve ettől a kitüntetett lándzsástiszttől, a Szemérmeteskedő elnevezés, amelyet rá alkalmaztunk, tökéletesen illett hozzá. Gillenormand kisasszony afféle homályos lélek volt. A szemérmeteskedés fél erény és fél bűn.
Szemérmeteskedését vakbuzgósággal tetézte, ami szemenszedett párosítás. Tagja volt a Szent Szűz Társulatának, bizonyos ünnepeken fehér fátylat tűzött fel, különleges imádságokat morzsolt, tisztelte a "Szent-Vért", imádta a "Szent Szívet", órák hosszat elmélkedett valamely rokokó-jezsuita oltár előtt, az egyik kápolnában, amely zárva volt a közönséges hivők előtt, és ott röpködött a lelke az apró márványfelhők között és keresztül-kasul a nagy aranyozott fasugarakon.
Volt egy kápolnai barátnője, vénkisasszony, mint ő; Vaubois kisasszony volt a neve, tökéletesen félkegyelmű nő, mellette Gillenormand kisasszonynak megvolt az az élvezete, hogy elmésnek érezte magát. Vaubois kisasszonynak az Agnus Dein és az Ave Marián kívül fogalma sem volt egyébről, mint a befőttkészités különféle módozatairól. Vaubois kisasszony, aki tökéletes volt a maga nemében, a bárgyúság hermelinje volt, de az értelemnek egyetlen foltja sem volt rajta.
Mondjuk meg, hogy Gillenormand kisasszony az öregedés révén inkább nyert, mint veszített. Az akarattalan jellemek tulajdonsága ez. Sohasem volt rosszindulatú, ami már viszonylagos jóság; meg aztán az évek lekoptatják a szögleteket, és végül eláradt rajta az öregkor szelídsége. Szomorú volt, valami homályos szomorúsággal, amelynek ő maga sem ismerte a titkát. Egész lényén elömlött a döbbenet, hogy vége az életének, amelyet még meg sem kezdett.
Apja háztartását vezette, Gillenormand úr mellett ott volt a leánya, mint ahogy Bienvenu őméltósága mellett ott láttuk a húgát. Egy aggastyánnak és egy vénlánynak ilyenféle együttélése nem ritka dolog, és mindig megindító látvány, amint két gyengeség egymásra támaszkodik.
Különben volt a házban a vénkisasszonyon és az aggastyánon kívül egy gyermek is, egy kisfiú, aki szakadatlanul reszketett és hallgatott Gillenormand úr előtt. Gillenormand úr mindig zord hangon és néha fölemelt bottal beszélt ehhez a gyerekhez: – Ide, fiatalúr! – Gézengúz, csibész, ide gyere! – Felelj, fickó! – Csakhogy látlak, semmiházi! Stb. stb. Imádta a gyereket.
Az unokája volt. Még találkozunk majd ezzel a gyermekkel.

HARMADIK KÖNYV

A NAGYAPA ÉS AZ UNOKÁJA

I

Egy régi szalon

Gillenormand úr, mikor még a Servandoni utcában lakott, több igen kitűnő és igen előkelő szalonnak volt rendes vendége. Gillenormand urat, ámbár polgárember volt, szívesen látták. Mivel kétszeresen szellemes volt, először ezért, mert szellemes volt, másodszor azért, mert annak tartották, kapkodtak is érte és ünnepelték. Mindenhová csak azzal a föltétellel ment, ha ott uralkodhatott. Vannak emberek, akik mindenáron azt akarják, hogy érvényesüljenek és hogy velük foglalkozzanak; ahol nem lehetnek táltosok, ott paprikajancsikká válnak. Gillenormand úr nem volt ilyen természetű; az a főszerep, amelyet a royalista szalonokban vitt, ahol megfordult, egyáltalán nem ment önmaga iránt érzett tiszteletének a rovására. Ő mindenütt táltos volt. Az is megesett vele, hogy Bonald* úrral, sőt Bengy-Puy-Vallée* úrral tengelyt akasztott.
1817 körül változatlanul minden héten kél délutánt töltött a szomszédságában levő Férou utca egyik házában, T. bárónőnél, ennél a nemes és tiszteletre méltó hölgynél, akinek a férje XVI. Lajos alatt Franciaország berlini nagykövete volt. T. báró, aki életében szenvedélyes rajongója volt a delejes révületnek és látomásoknak,* az emigrációban tönkrement és meghalt, és minden vagyon gyanánt csupán tíz vörös szattyánbőr kötésű és aranyozott gerincű kéziratos kötet maradt utána: ezek Mesmerre és kádjára vonatkozó rendkívül érdekes emlékiratok voltak. T. úrasszony előkelő tartózkodásból nem adta ki az emlékiratokat és szűkös évjáradékból éldegélt, amely hogy, hogy nem, megmenekült a pusztulásból. T. bárónő távol élt az udvartól, ettől a nagyon is vegyes társaságtól, amint mondotta, előkelő elszigeteltségben, büszkén és szegényen. Hetenként kétszer összegyűlt néhány barátja özvegyi tűzhelye körül, és ezekből egy tiszta royalista szalon alakult. Teáztak és aszerint, hogy elégikus vagy ditirambikus hangulatban voltak-e, sóhajtoztak a korszellem miatt, vagy megbotránkozottan szidták az alkotmányt, a bonapartistákat, azt a léha könnyelműséget, hogy a Szentlélek-rend kék szalagját polgárembereknek is adományozták, XVIII. Lajos jakobinizmusát* és titokban azokkal a reményekkel kecsegtették magukat, amelyeket Monsieur-be, a jövendő X. Károlyba vetettek.
Lelkes örömmel fogadták itt azokat a durva gúnydalokat, amelyekben Napóleont Nicolas-nak nevezték. Hercegnők, a társaság legfinomabb és legbájosabb hölgyei rajongtak az efféle dalocskákért, amilyen például az itt következő is, amelynek éle "a szövetkezettek"* ellen irányult:

Tűrd vissza az inged csücskét,
Mely nadrágodból fityeg ki!
Ne mondják, hogy hazafiak
Lám, fehér zászlót tűztek ki!

Kacagtató mondásokkal szórakoztak, amelyekről azt hitték, hogy rettenetesek, ártatlan szójátékokkal, amelyekről azt képzelték, hogy valósággal mérgezettek, négyrímes versekkel, sőt disztichonokkal; kicsúfolták például a Dessolles-minisztériumot,* ezt a mérsékelt kormányt, amelynek Decazes* és Deserre* urak is tagjai voltak:

Csak erősítsd a trónt, mely szörnyen meg van rázva,
De szól amaz: nem így, de szerre és dekázva.

Vagy összeállították a pairek kamarájának, "ennek az átkozottul jakobinus kamarának" névjegyzékét, és ezen a jegyzéken mindenféle változatban összepárosították a neveket, úgyhogy példának okáért ilyenfélék kerültek ki: Damas, Sabran, Gouvion-Saint-Cyr* Mindezen pompásan mulattak.
Ebben a társaságban parodizálták a forradalmat. Különös kedvvel élvezték ki a forradalmi dühöt, csak megfordított irányban. Énekelgették a maguk Ca ira-ját:

Ó, sikerül, sikerül, sikerül!
Lámpavasra a buonapartistákat!

A dalok olyanok, mint a nyaktiló, közömbösen elvágják ma ezt a fejet, holnap amazt. Ez is csupán változat.
A Fualdés-ügyben,* amely ebben a korban, 1816-ban zajlott le, Bastide és Jausion pártjára szegődtek, mert Fualdés "bonapartista" volt. A liberálisokat csak így nevezgették: a testvérek és barátok; ez volt a sértés felsőfoka.
Mint bizonyos templomtornyokon, T. bárónő szalonjában is két kakas volt. Az egyik Gillenormand úr volt, a másik pedig Lamothe-Valois* gróf, akiről némi tisztelettel suttogták egymás fülébe: – Nem tudja? Ez az a Lamothe, aki a nyaklánc-ügyben szerepelt. A pártokban szokásos az ilyen furcsa megbocsátás.
Tegyük hozzá: a polgárságban egyesek kiváltságos tekintélye veszít értékéből, ha könnyű közéjük férkőzni; vigyázni kell, kit fogadunk be; valamint hőt veszít az ember, ha olyanok mellett van, akik fáznak, akként veszít a tekintélyéből, ha megvetett emberekkel érintkezik. A régi előkelő világ túltette magát ezen a törvényen, mint minden más törvényen is. Marigny,* Pompadour bátyja rendes vendég Soubise* hercegnél. "Ámbár?" Nem, hanem "mert". Du Barryt, a Vaubernier-lány* keresztapját, tárt karokkal fogadták Richelieu* marsall úrnál. Ez a társaság az Olympus. Mercurius és Guéménée herceg egyformán otthon van benne. Befogadnak tolvajt is, feltéve, hogy isten.
Lamothe grófon, aki 1815-ben hetvenöt éves aggastyán, nem volt egyéb semmi nevezetes, mint hallgatag és kimért viselkedése, szögletes és hideg arca, tökéletesen csiszolt modora, a nyakkendőjéig begombolt kabátja, hatalmas, mindig keresztbe vetett, barna, lötyögő, hosszú nadrágba bújtatott lábai. Arca épp olyan színű volt, mint a nadrágja.
Ez a Lamothe úr "súlyos" egyéniség volt ebben a szalonban, "híressége" miatt és – különös dolog, de csakugyan így van – a Valois név* miatt.
Gillenormand úr iránt teljesen őszinte tisztelet nyilvánult meg. Tekintély volt, mert tekintélyes volt. Könnyedsége mellett is volt a viselkedésében valami lenyűgöző, méltóságteljes, tisztes és polgáriasan büszke, anélkül hogy ez a kedélyesség rovására ment volna; nagy kora csak tetézte ezt. Az ember nem élhet büntetlenül száz esztendeig. Az évek végül is valami tiszteletre méltó sugárzást varázsolnak a feje köré.
Ezenfelül voltak bizonyos mondásai, amelyek ízig-vérig a régi szabású ember sziporkázásai. Például, miután a porosz király XVIII. Lajost visszaültette trónjára és Ruppin gróf néven eljött meglátogatni, XIV. Lajos sarjadéka valahogy úgy fogadta, mintha a brandenburgi őrgróf lett volna, valami finom arcátlansággal. Gillenormand úr helyeselte. – Mindazok a királyok, akik nem Franciaország királyai, csak amolyan fiókkirályok – mondogatta. Egyszer a következő kérdést és feleletet hallotta: – Hát mire ítélték a Courrier Francois szerkesztőjét? – Laptilalomra. – Nyaktilalomra kellett volna – jegyezte meg Gillenormand úr. Az efféle mondások alapítják meg az ember tekintélyét.
Mikor meglátta Talleyrand urat a Bourbonok visszatérésének évfordulóján tartott Te Deum-on, így szólt: – Íme, bűn őkegyelmessége.
Gillenormand urat rendesen a leánya kísérte – ez a nyurga kisasszony, aki akkoriban túl volt a negyvenen és ötvenesnek látszott – és egy hétéves, takaros, rózsaszín, friss, boldog és elfogulatlan tekintetű, szép kisfiú; valahányszor megjelent a szalonban, egyszerre felhangzott körülötte az általános sugdosódás: Milyen szép! Milyen kár! Szegény gyermek! – Ez a gyermek volt az, akiről az imént futtában megemlékeztünk. Azért mondták rá, hogy szegény gyermek, mert az apja egy "loire-i zsivány" volt.
Ez a loire-i zsivány a veje volt Gillenormand úrnak, akiről már említést tettünk, és akit Gillenormand úr a családja szégyenének bélyegzett.

II

Ennek az időnek egyik vörös kísérlete

Ha valaki ebben az időben ellátogatott volna a kis Vernon városba és ott járt volna azon a szép, műemlékszerű hídon, amelynek helyébe, el vagyunk készülve rá, hamarosan valami szörnyű vashíd fog tolakodni, az, ha lenézett a mellvédről, észrevehetett egy körülbelül ötvenéves férfit, bőrsapkában, durva, szürke gyapjúnadrágban és ujjasban, amelyre valami sárga dolog volt varrva, ami valaha vörös szalag volt, facipőben, napbarnítottan; az arca majdnem fekete, a haja majdnem fehér volt, homlokán széles forradás, amely az egész arcon folytatódott hajlottan, görnyedten, időnek előtte megvénhedten, amint ott járt-kelt úgyszólván egész nap ásóval vagy sarlóval a kezében, az egyik fallal kerített kis földecskén, amilyenek ott a híd szomszédságában vannak, és amelyek mint valami teraszláncolat szegélyezik a Szajna bal partját: kedves kis telkek tele virággal; ha nagyobbak volnának, azt mondaná az ember rájuk, hogy kertek, ha kisebbek volnának, azt mondaná az ember, hogy csokrok. Ezeknek a telkeknek egyik vége leér a folyóig, másik végében ott a lakóház. Az a facipős és ujjasos férfi, akiről épp az imént beszéltünk, 1817 táján az egyik legkeskenyebb kertnek és legszegényesebb háznak a lakója volt. Egyedül és visszavonultan élt ott, csendben és szegényesen, egyetlen cselédjével, aki sem fiatal, sem öreg, sem szép, sem csúnya, sem paraszt, sem polgár nem volt. Az a földdarab, amelyet kertjének nevezett, híres volt a városban, mert gyönyörű virágokat termelt benne. A virágkertészet volt a foglalkozása.
Munkával, kitartással, gondossággal és locsolással sikerült neki még az Alkotó után is alkotnia, és kitenyésztett bizonyos tulipánokat és dáliákat, amelyekről a természet mintha megfeledkezett volna. Találékony ember volt; megelőzte Soulange-Bodint* abban, hogy bizonyos növénytrágyás földkeveréket használt egyes ritka és értékes amerikai és kínai cserjék tenyésztésére. Nyáron, virradattól kezdve ott járt a kert útjain, csipkedett, nyesegetett, gyomlálgatott, öntözgetett, járt a virágai között, jóságos, szomorú és szelíd arccal, néhanapján elrévedezett és órák hosszat meg sem moccant, csak hallgatta valamelyik fán a madárka dalát, valamelyik házban egy gyermek csacsogását, vagy a szemét valami fűszál hegyén ülő harmatcseppre szögezte, amely karbunkulus gyanánt csillant meg a napfényben. Nagyon szűkösen étkezett és több tejet ivott, mint bort. Egy gyermek is sarokba tudta volna szorítani, a cselédje összeszidta. Olyan félénk volt, hogy szinte vadnak látszott, ritkán ment ki és sohasem látott embert, csak a szegényeket, akik kopogtattak az ablakán, és a plébánosát, a jó öreg Mabeuf abbét. Mégis, ha városbeliek vagy idegenek, akárki is, ha látni szerette volna tulipánjait és rózsáit, becsöngetett a kis házba, akkor ő maga nyitott mosolyogva ajtót. Ez volt a loire-i zsivány.
Ha valaki ugyanebben az időben olvasta volna a katonai emlékiratokat, az életrajzokat, a Moniteur és a Nagy Hadsereg jelentéseit, feltűnhetett volna neki egy meglehetősen sűrűn előforduló név, Georges Pontmercy neve. Ez a Georges Pontmercy egészen fiatalon közkatona volt a Saintonge-ezredben. Kitört a forradalom. A Saintonge-ezredet a rajnai hadseregbe osztották be. Mert a monarchia régi ezredei megtartották tartományok szerinti elnevezésüket még a monarchia bukása után is és csak 1794-ben osztották őket dandárokba. Pontmercy verekedett Speiernél, Wormsnál, Neustadtnál, Türkheimnél, Alzeynél, Mainznál, ahol ott volt a kétszáz ember között, akik Houchard hátvédét alkották. Tizenkettedmagával helyt állt a hesseni herceg egész hadtestével szemben a régi andernachi sánc mögött, és nem csatlakozott a hadsereg zöméhez, csak akkor, mikor az ellenség ágyúja rést szakított a sáncfedezék mellvédjén. Ott volt Kléber alatt Marchiennes-nél és ott volt a Mont-Palissel-i csatában, ahol egy kartácsgolyó eltörte a karját. Aztán az olasz harcvonalra került, és egyike volt annak a harminc gránátosnak, akik Joubert-rel a Col di Tenda-hágót védelmezték. Joubert-t* ezért főhadsegéddé, Pontmercyt hadnaggyá nevezték ki. Pontmercy ott volt Berthier* oldalán, a kartácszáporban, a lodi csatában, amikor Bonaparte azt mondta róla: Berthier egyszerre volt tüzér, lovas és gránátos. Látta, mikor egykori tábornoka, Joubert elesett Novinál, éppen abban a pillanatban, amikor kivont karddal ezt kiáltotta: "Előre!" Mikor századával együtt hadianyag-beszerzés céljából elküldték valami vitorlás bárkán, amely Genovába indult, nem tudom már, melyik kis parti kikötőbe, hét-nyolc angol vitorlás kereszttüzébe került. A genovai parancsnok a tengerbe akarta dobáltatni az ágyúkat, elbújtatni a katonákat a fedélközben, és kereskedelmi hajó gyanánt akart átcsúszni a sötétben. Pontmercy felvonatta a háromszínű lobogót a zászlós árboc rúdjára és büszkén elvonult az angol fregattok ágyútüzében. Húsz mérföldnyivel tovább még vakmerőbben megtámadott a bárkájával és el is zsákmányolt egy hatalmas angol szállítmányt, amely csapatokat vitt Szicíliába, és annyira meg volt rakva emberekkel és lovakkal, hogy még a fedélzeti átjárók is zsúfolva voltak, 1805-ben ott harcolt Malher hadosztályában, amely Günzburgot elragadta Ferdinánd főhercegtől. Wettingennél golyózáporban karjaiba vette a kilencedik dragonyos ezred élén halálosan megsebesült Maupetit ezredest. Kitüntette magát Austerlitznél abban a csodálatos lépcsőzetes előnyomulásban, amelyet ellenséges tűzben hajtottak végre. Mikor az orosz császári gárda lovassága letiporta a 4. sz. sorezred egyik zászlóalját, Pontmercy azok között volt, akik bosszút álltak érte és tönkreverték ezt a gárdát. A császár becsületrenddel tüntette ki. Pontmercy egymás után tanúja volt, amint Wurmser Mantovánál, Mélas Alessandriánál, Mack Ulmnál foglyul esett. Benne volt a Nagy Hadsereg nyolcadik hadtestében, amely Mortier* parancsnoksága alatt elfoglalta Hamburgot. Aztán átlépett az 55. ezredbe, amely egykor flandriai ezred volt. Eylaunál ott volt a temetőben, ahol a hős Louis Hugo kapitány, e könyv szerzőjének nagybátyja, nyolcvanhárom emberből álló századával két álló órán át egymaga feltartóztatta az ellenséges hadsereg minden erőfeszítését. Pontmercy egyike volt annak a három embernek, akik élve kerültek ki ebből a temetőből. Ott volt Friedlandnál. Aztán megjárta Moszkvát, aztán a Berezinát, aztán Lützent, Bautzent, Drezdát, Wachaut, Lipcsét és a gelenhauseni hegyszorost; azután Montmirailt, Cháteau-Thierryt, Craont,* a Marne partjait, az Aisne partjait és a félelmetes laoni hadállást. Kapitány korában Arnay-le-Ducben lekaszabolt tíz kozákot és megmentette ezúttal nem tábornokát, hanem káplárját. Ez alkalommal összevagdalták, és huszonhét csontszilánkot szedtek ki csupán a bal karjából. Egy héttel Párizs meghódolása előtt cserélt egyik bajtársával és átlépett a lovassághoz. Ahogy a régi királyság idején mondták, afféle kétkezes ember volt, vagyis mint katona, egyformán jól tudott bánni a karddal és a puskával, mint tiszt, egy lovas századdal vagy egy gyalogos zászlóaljjal. Ebből az ügyességből, amelyet a katonai nevelés kiteljesített, születtek meg bizonyos különleges fegyvernemek, például a dragonyosok, akik lovasok és egyúttal gyalogosok is. Elkísérte Napóleont Elba szigetére. Waterloonál a Dubois-dandárban parancsnoka volt egy vértes osztálynak. Ő vette el a lüneburgi zászlóalj zászlaját. A zászlót odadobta a császár lábaihoz. Csak úgy csörgött róla a vér. Mikor megragadta a zászlót, kardvágást kapott az arcába. A császár elragadtatásában odakiáltott neki: – Ezredes vagy, báró vagy, a becsületrend tisztje vagy! Pontmercy így felelt: – Sire, köszönöm az özvegyem nevében. Egy órával később beleesett az ohaini mélyútba. Most ki volt ez a Georges Pontmercy? Ez volt a loire-i zsivány.*
A történetéről már hallottunk valamit. Waterloo után Pontmercyt kihúzta valaki az ohaini mélyútból, erre még emlékszünk, és azután sikerült elérnie a hadsereget, kórházról kórházra vonszolta magát egészen a Loire menti táborozásig.
A Restauráció fél zsoldra vetette, aztán állandó tartózkodásra, vagyis felügyelet alá helyezte Vernonban. XVIII. Lajos király, aki egyszerűen meg nem történtnek tekintett mindent, ami a Száz Nap alatt történt, nem ismerte el sem azt, hogy a becsületrend tisztje, sem ezredesi rangfokozatát, sem bárói címét. Ő maga viszont minden kínálkozó alkalommal báró Pontmercy ezredesnek írta alá magát. Csak egy régi, kék kabátja volt, de valahányszor kiment, mindig feltűzte rá a becsületrend tiszti rózsáját. A királyi ügyész figyelmeztette, hogy az ügyészség el fog járni "e kitüntetés jogosulatlan viselése miatt". Mikor egy hivatalos közeg ezt a figyelmeztetést tudomására hozta, Pontmercy keserű mosollyal így felelt neki:
– Nem tudom, vajon én nem értek-e már franciául, vagy ön nem tud már franciául, csak annyi bizonyos, hogy nem értem.
Aztán egy hétig egyfolytában ezzel a tiszti rózsával járt. Nem merték zaklatni. A hadügyminiszter és a megyei parancsnokló tábornok ilyen címzéssel írtak neki két vagy három ízben: Pontmercy őrnagy úrnak. Felbontatlanul küldte vissza ezeket a leveleket. Ugyanekkor Szent Ilona szigetén Napóleon ugyanígy bánt el sir Hudson Lowe átiratával, amelyeket így címzett: Bonaparte tábornoknak. Pontmercy, ha szabad megkockáztatnunk ezt a kifejezést, végül is egészen császárjának a száj* íze szerint cselekedett.
Ugyanígy voltak Rómában karthágói hadifogoly katonák, akik nem voltak hajlandók köszönteni Flaminiust,* s akikben volt valami Hannibál lelkéből.
Egy reggel Vernon egyik utcáján találkozott a királyi ügyésszel, odament hozzá és megszólította:
– Királyi ügyész úr, szabad-e viselnem a sebhelyemet?
Huszárőrnagyi hitvány fél zsoldján kívül semmije sem volt. Vernonban a legkisebb házat bérelte ki, amelyet csak fel tudott fedezni. Ebben magányosan éldegélt, az imént láttuk, hogy hogyan. A császárság idején, két háború között, időt szakított magának arra, hogy feleségül vegye Gillenormand kisasszonyt. Az öreg polgár, aki tulajdonképpen dühöngött, sóhajtozva beleegyezett és kijelentette: A legelőkelőbb családok is kénytelenek belenyugodni az ilyesmibe. 1815-ben Pontmercyné, aki különben minden tekintetben csodálatra méltó, fennkölt lelkű, ritka és férjéhez méltó asszony volt, meghalt és egy fiút hagyott hátra. Ez a fiú lett volna az ezredes öröme magányosságában; azonban a nagyapa parancsolón követelte az unokáját, és kijelentette, hogyha nem adják oda neki, kizárja az örökségből; az apa a gyermek érdekében engedett, és mivel nem lehetett vele a fia, a virágokat zárta szívébe.
Különben lemondott mindenről, nem fészkelődött, nem szőtt összeesküvést. Gondolatait megosztotta az ártatlan dolgok között, amelyekkel foglalkozott, és a nagy dolgok között, amelyeket véghezvitt. Idejét azzal töltötte, hogy lesett egy-egy szegfűt, vagy visszagondolt Austerlitzre.
Gillenormand úr semmiféle összeköttetésben sem volt vejével. Az ő szemében az ezredes "zsivány" volt, viszont ő az ezredes szemében "agyalágyult". Gillenormand úr sohasem beszélt az ezredesről, legföljebb néhanapján azért, hogy csipkelődő megjegyzéseket tegyen a "báróságára". Kifejezetten megegyeztek abban, hogy Pontmercy sohasem tesz kísérletet arra, hogy meglátogassa a fiát és beszéljen vele, mert különben a nagyapja visszakergeti hozzá és kitagadja az örökségből. A Gillenormand-ok szemében Pontmercy valósággal bélpoklos volt. A gyermeket a maguk szája íze szerint akarták nevelni. Az ezredes talán nem tette helyesen, hogy elfogadta ezeket a feltételeket, de elfogadta abban a hiszemben, hogy helyesen cselekszik és csupán önmagát áldozza fel. Gillenormand-papa öröksége édeskevés volt ugyan, ellenben az idősebb Gillenormand kisasszony öröksége jelentékeny volt. Ez a nagynéni, aki leány maradt, anyai részről dúsgazdag volt, és nővérének fia volt a természetes örököse.
A gyermek, akinek Marius volt a neve, tudta, hogy van apja, de ennél többet nem is tudott. Senki sem beszélt neki róla. Azonban abban a társaságban, ahová nagyapja elvitte, a suttogások, az elejtett szavak, a szemhunyorítások végre is világosságot gyújtottak a kisfiú lelkében, végre is megértett valamit, és mivel természetesnek találta azokat az eszméket és véleményeket, amelyek úgyszólván az éltető eleme voltak – mert hiszen bizonyos tekintetben már átitatták és elhatalmasodtak benne –, lassan-lassan odáig jutott, hogy már csak szégyenkezéssel és szorongó szívvel gondolt az apjára.
Miközben így növekedett, az ezredes minden két vagy három hónapban eltűnt hazulról, titokban Párizsba ment, mint valami vén bűnös, aki megszegi a rendőri felügyeletet, és abban az órában, amikor Gillenormand nagynéni Mariust a misére vezette, lesben állt a Saint-Sulpice-ben. Ott megbújt egy oszlop mögött, remegve, hogy a nagynéni hátra ne forduljon, és mozdulatlanul, lélegzetét visszafojtva, nézte gyermekét. Ez a sebhelyes katona félt ettől a vénleánytól.
Innen származik összeköttetése Mabeuf úrral, Vernon plébánosával.
Ez a derék pap nagybátyja volt a Saint-Sulpice egyháztanácsosának, aki ismételten megfigyelte ezt a férfit, amint elmerült a gyermek szemléletébe, és azt a sebhelyet az arcán, és a kövér könnycseppet, amely a szemében megcsillant. Ez a férfi, aki olyan férfias külsejű volt, s olyan asszonyosan sírt, megkapta a tanácsos figyelmét. Ez az arc belevésődött a lelkébe. Egyszer, mikor elment Vernonba a bátyja látogatására, a hídon találkozott Pontmercy ezredessel és felismerte a Saint-Sulpice-ben látott férfiút. Az egyháztanácsos megemlítette ezt a plébánosnak és valamiféle ürügy alatt kettesben látogatást tettek az ezredesnél. Ezt aztán további látogatások követték. Az ezredes, aki eleinte igen zárkózott volt, később fölengedett, és a plébánosnak és a tanácsosnak sikerült megtudnia az egész élettörténetét, – és hogy Pontmercy hogyan áldozta fel boldogságát gyermeke jövőjéért. Ennek az eredménye az volt, hogy a plébános tiszteletébe és szeretetébe fogadta, viszont az ezredes is megszerette a plébánost. Különben – feltéve, hogy véletlenül mind a kettő őszinte és jólelkű – nincs két ember, aki könnyebben tenne mély hatást egymásra és olvadna össze, mint egy öreg pap és egy öreg katona. Alapjában véve egyfajta ember a kettő. Az egyik a földi hazáért áldozta fel magát, a másik a mennyei hazáért; nincs köztük más különbség.
Évente kétszer, január elején és Szent György napján Marius kötelességszerűen levelet írt az apjának, amelyet a nénje diktált, és amelyre az ember azt mondta volna, hogy valami levelező-könyvből van lemásolva. Gillenormand úr mindössze ennyit engedett meg; az apa végtelenül gyengéd levelekkel felelt, amelyeket a nagyapa olvasatlanul a zsebébe süllyesztett.

III

Requiescant*

T. bárónő szalonján kívül Marius Pontmercy semmi egyebet nem ismert a világból. Ez volt az egyetlen nyílás, amelyen át belenézhetett az életbe. Ez a nyílás sötét volt, és ezen az ablakon át néha több hideg, mint meleg, nagyobb sötétség, mint világosság áradt be hozzá. Ez a gyermek, aki csupa vidámság és ragyogás volt, mikor belekerült ebbe a különös társaságba, hamarosan szomorúvá lett benne, és ami még jobban ellentmondott korának, komollyá. Ezeknek a lenyűgöző és különös egyéniségeknek a környezetében komoly döbbenettel tekingetett maga körül. Minden összefogott, hogy fokozza benne ezt a megdöbbenést. Voltak T. úrasszony szalonjában rendkívül tiszteletre méltó, öreg nemes hölgyek, akiknek ilyen nevük volt: Mathan, Noé, Lévis – amit így mondtak ki: Lévi – Cambis – amit így mondtak ki: Kambíz. Ezek az ósdi arcok és ezek a bibliai nevek a gyermek lelkében összekeveredtek az ószövetséggel, amelyet könyv nélkül tanult, és ha valamennyien együtt voltak és ott üldögéltek körben a hamvadó tűz körül, a zöldernyős lámpa halvány világosságában, szigorú arcélükkel, szürke vagy ősz hajukkal, letűnt korra valló hosszú ruháikban, amelyek mind a gyász színeiben sötétlettek, amint csak nagy néha ejtettek ki egy-egy méltóságos és egyúttal komor szót, a kis Marius tágra nyílt szemmel nézte őket, és úgy rémlett neki, hogy nem nőket, hanem pátriárkákat és varázslókat lát, nem valódi lényeket, hanem tüneményeket.
E tünemények közé több pap vegyült, régi vendégei ennek az öreg szalonnak, és néhány nemes: Sassenay márki, Berry hercegné magántitkára, Valory vicomte, aki Charles-Antoine álnéven egyrímű ódákat adott ki, Beauffremont herceg, akinek már eléggé fiatalon őszbe csavarodott a haja, s akinek szép és szellemes felesége volt; aranyzsinóros skarlátbársony, mélyen kivágott ruhája felderítette a sötétséget; aztán Coriolis d'Espinouse márki, az a francia férfi, aki legjobban értett a kiegyensúlyozott udvariassághoz, Amendre gróf, egy jóságos arcú bácsi, és Port-de-Guy lovag, a Louvre könyvtárának, az úgynevezett királyi dolgozószobának a törzsvendége. Port-de-Guy úr, aki kopasz volt és inkább öreges, mint öreg, elmesélte, hogy 1793-ban, tizenhat éves korában gályarabságra ítélték, mert megtagadta a hűségesküt, és összebilincselték egy nyolcvanéves emberrel, Mirepoix püspökével, aki ugyancsak esküszegő volt,* de a papi esküjét szegte meg, ő maga ellenben a katonai esküjét. Ez Toulonban történt. A dolguk az volt, hogy éjjel össze kellett szedniük a vérpadon azoknak a fejét és testét, akiket nappal kivégeztek; hátukon cipelték ezeket a véres csonkokat, és vörös gályarab-ruhájukon, a nyakuk táján véres kéreg rakódott le, amely reggelre kiszáradt, este újra átnedvesedett. Efféle tragikus elbeszélések bőven hangzottak el T.-né szalonjában; és csak hogy ezzel is meggyalázzák Marat-t, tapsoltak Trestaillonnak. Néhány afféle szélső reakciós képviselő whistezett itt: Thibord du Chalard úr, Lemarchant de Gomicourt úr és Cornet-Dincourt úr, a jobboldal híres gúnyolódója. Néha átsuhant ezen a szalonon, mikor Talleyrand úrhoz indult, Ferrette főbíró térdnadrágjában és pipaszár lábaival. Cimborája volt a mulatságokban Artois grófjának és megfordított Arisztotelészként – aki a hátán cipelte Kampaspét* – ő négykézláb sétáltatta Guimard kisasszonyt, és így megmutatta a századoknak, hogy hogyan áll bosszút egy főbíró egy filozófusért.
Ha körülnézünk a papok között, itt volt Halma abbé, ugyanaz, aki Larose úrnak, a La Foudre munkatársának ezt mondta: Ugyan! Kicsoda nem ötvenéves? Legfeljebb néhány tejfölösszájú! – aztán Letourneur abbé, a király hitszónoka, Frayssinous* abbé, aki ekkor még sem gróf, sem püspök, sem miniszter, sem pair nem volt, és gombhíjas, kopott reverendát viselt, és Keravenant abbé, a Saint-Germain-des-Prés plébánosa; továbbá a pápai nuncius, akkoriban monsignore Macchi, nisibisi érsek, később bíboros, aki hosszú filozófus orráról nevezetes, és egy másik monsignore, akinek ez volt a címe: Palmieri apátúr őszentsége házi prelátusa, a szentszék hét belső protonotáriusának* egyike, a jeles Santa Mária Maggiore bazilika kanonokja, a szentek ügyvédje, postulatore di santi, ami a szenttéavatási eljárásra vonatkozik, és körülbelül annyit jelent, mint a paradicsomi ügyosztály előadója; végül két bíboros, Luzerné úr és Clermont-Tonnerre* úr. Luzerné bíboros úr író-ember volt, és néhány évvel később az a tisztesség érte, hogy cikkei a Conservateur-ben Chateaubriand cikkeivel együtt jelentek meg; Clermont-Tonnerre úr toulouse-i érsek volt, és gyakran ellátogatott Párizsba unokaöccséhez, Tonnerre márkihoz, aki tengerészeti és hadügyminiszter volt. Clermont-Tonnerre bíboros apró, vidám aggastyán volt, felhúzott reverendája alól kivillant vörös harisnyája; jellemző tulajdonsága volt, hogy gyűlölte az Enciklopédiát és szenvedélyesen biliárdozott, és azok, akik ebben az időben nyári estéken a Madame utcán jártak, ahol a Clermont-Tonnerre palota állt, meg-megálltak, hogy hallgassák a golyók csattogását és a bíboros éles hangját, amint odakiált a konklávistájának, Cotteret őméltóságának, karystosi püspöknek in partibus: "Jegyezz, fiam: találat!" Clermont-Tonnerre bíborost T.-néhez legbensőbb barátja, Roquelaure* úr, volt senlisi püspök és akadémiai tag vezette be. Roquelaure úr nagy tiszteletet élvezett magas termete és akadémiai buzgósága miatt; a könyvtárral szomszédos teremnek üveges ajtaján át, amelyben a francia akadémia akkoriban üléseit tartotta, a kíváncsiak minden csütörtökön ott láthatták Senlis volt püspökét, rendszerint állva, frissen hajporozva, violaszín harisnyában, háttal az ajtónak, nyilván azért, hogy jobban láthassák a gallérját. Mindezek az egyházi férfiak, ámbár nagyobbrészt éppúgy udvari emberek voltak, mint egyházi emberek, emelték T.-né szalonjának komolyságát, amelynek főúri jellegét Franciaország öt pairje, Vibraye márki, Talaru márki,* Herbouville márki, Dambray vicomte és Valentinois herceg* domborította ki. Ez a Valentinois herceg, ámbár monacói fejedelem volt, vagyis külföldi uralkodó, mégis oly nagyra becsülte Franciaországot és a pairi méltóságot, hogy mindent ezen keresztül látott. Az ő mondása volt ez: "A bíborosok Franciaország pairjei Rómában, a lordok Franciaország pairjei Angliában." Egyébként, mivelhogy ebben a században okvetlenül mindenütt kellett forradalomnak lennie, ebben a feudális szalonban, mint immár említettük, egy polgáremberé volt a vezető szerep. Gillenormand úr uralkodott benne.
Ez a párizsi fehér társaságnak leglelke és színe-java volt. Ebben vesztegzár alá vetették a hírességeket, még a royalista hírességeket is. A hírességben mindig van valami anarchia. Chateaubriand, ha ide belépett volna, úgy hatott volna, mint a Pere Duchéne. Mindazonáltal néhány kétkulacsos bejutott, úgy elnézésből, ebbe az ortodox társaságba. Beugnot grófot* befogadták, azzal a feltétellel, hogy megjavul.
A mai "előkelő" szalonok már nem hasonlítanak ezekhez a szalonokhoz. A Saint-Germain negyed manapság eretnekszagú. A mai royalisták, dicséretükre legyen mondva, demagógok.
T. bárónőnél a társaság magasabb rendű volt, az ízlés választékos és felsőbbséges, s finom udvariasság ömlött el rajta. A szokásokban önkéntelenül is mindenféle olyan finomkodás mutatkozott, ami maga volt a megtestesült régi királyság, amelyet eltemettek, de mégis él. Egyik-másik ilyen szokás furcsának tűnt fel, különösen, ha nyelvbeli volt. Akik csak felületesen ismerték a társaságot, vidékiesnek tartották volna azt, ami csupán elavult volt. Egy hölgyet így szólítottak: a tábornokné* Az ezredesné sem volt egészen szokatlan. A kedves Léonné, bizonyosan Longueville és Chevreuse hercegnők emlékezetére szívesebben vette ezt a megszólítást, mint a "hercegnő" címzést. Créquy márkinét is ezredesnének szólították.
Ez az előkelő kis világ hozta divatba a Tuileriákban azt a finomkodást, hogy valahányszor a királlyal bizalmasan beszélgetnek, mindig úgy szólítják meg harmadik személyben, hogy: a király, és sohasem így: felséged, mert a felséged megszólítást "bemocskolta a bitorló."*
Ítélkeztek eseményeken és embereken. Kicsúfolták a századot, ami fölmentette őket az alól, hogy megértsék. Tüzelték egymás felháborodását. Átadogatták egymásnak azt a kevés világosságot, amijük volt. Matuzsálem oktatta Epimenidest.* A süket tájékoztatta a vakot. Kijelentették, hogy a Coblenz óta eltelt idő nem számít. Mint ahogy XVIII. Lajos Isten kegyelméből már uralkodásának huszonötödik évét töltötte, az emigránsok is, teljes joggal, huszonöt éves ifjaknak képzelték magukat.
Minden csupa harmónia volt; minden csak alig élt; a szó alig volt lehelet; az újság, ennek a szalonnak a stílusában, papyrusnak tűnt. Voltak benne fiatalemberek, azonban kissé már halottak voltak. Az előszobában az inasok ruhái kopottasak. Ezeket a mindenestül a múltba tartozó személyiségeket, hozzájuk illő cselédek szolgálták ki. Mindez úgy hatott, mintha valamikor régen élt volna és konokul húzódoznék a sírtól. Konzerválni, konzerválás, konzervatív, ezzel körülbelül ki is merül a szótáruk. A jó hírnév: ez volt a fő. Csakugyan ezeknek a tiszteletre méltó csoportoknak a nézetei ódon illatokat árasztottak, és mintha be lettek volna naftalinozva. Múmiává dermedt világ volt ez. Az urak be voltak balzsamozva, a szolgák ki voltak tömve.
Egy derék öreg márkiné, aki emigrált és tönkrement, s akinek most már csupán egy kis cselédje volt, állandóan így beszélt: – A személyzetem.
Mivel foglalkoztak T. bárónő szalonjában? Ultrák voltak.
Ultrának lenni; ezt a szót – ámbár az, amit jelent, talán még nem tűnt el – ma már meg sem értjük. Magyarázzuk meg.
Ultrának lenni, annyit jelent, mint túlságba menni. Annyit, mint támadni a kormánypálcát a trón és a püspöksüveget az oltár nevében; agyonnyúzni azt, amit húzunk; kirúgni a hámból; szidni a máglyát, hogy nem égeti elég jól az eretnekeket; szemére vetni a halványnak, hogy nem húz eléggé a bálványimádáshoz; túlzott tiszteletből sértegetni; nem tartani a pápát eléggé pápistának, a királyt eléggé royalistának, az éjszakát eléggé sötétnek; annyi, mint elégedetlenkedni az alabástrommal, a hóval, a hattyúval és a liliommal a fehérség nevében; annyit jelent, mint annyira pártolni bizonyos dolgokat, hogy már szinte ellenségükké leszünk; annyira kardoskodni valaki mellett, hogy már ellene kardoskodunk.
Az ultra-szellem különösen jellemzi a Restauráció első időszakát.
A történelemben nincs párja annak a negyedórának, amely 1814-ben kezdődik és 1820 táján végződik Viliéle úrnak, a jobboldal gyakorlati emberének kormányra jutásával. Ez a hat esztendő rendkívüli pillanat volt, tomboló és egyúttal komor, kacagó és mogorva, mintegy hajnali sugárzásban ragyogott, és egyúttal a nagy katasztrófák sötétsége ülte meg, amelyek még ott felhőztek a látóhatáron és csak lassan merültek el a múltban. Ebben a fényben és ebben az árnyékban egy egész kis világ; új és régi, bolondos és szomorú, ifjonti és megvénhedt, dörzsölte a szemét; a visszatérés minden ízében olyan, mint a felébredés; ez a csoport neheztelőn nézett Franciaországra, és Franciaország gúnyosan nézett vissza rá; jó, öreg bagoly-márkikkal vannak tele az utcák, hazatértekkel és kísértetekkel, arisztokratákkal, akik mindenen meghökkentek, derék és előkelő nemesekkel, akik mosolyognak, hogy Franciaországban vannak, és egyúttal sírnak is elragadtatásukban, hogy viszontlátják hazájukat, kétségbeesésükben, hogy nem találják már az ő monarchiájukat; a keresztes háborúk nemessége leköpi a császárság nemességét, vagyis a kard nemességét; a történelmi osztályok elvesztették érzéküket a történelem iránt; Nagy Károly harcosainak utódai lenézik Napóleon harcosait. A kardok, mint már említettük, becsmérelték egymást; Fontenoy kardja nevetség tárgya volt és csupán rozsdás ócskavas; Marengo kardja gyűlöletes volt és csupán tagló. A Régmúlt megtagadta a Tegnapot. Már nem volt érzékük aziránt, mi a nagy, sem aziránt, mi a nevetséges. Akadt olyan, aki Bonapartét Scapinnek* nevezte. Ez a világ eltűnt. Ismételjük, ma már írmagja sincs. Ha találomra kipécézünk belőle egy-egy alakot és megpróbáljuk gondolatban életre kelteni, akkor különösnek tűnik fel, mint valami vízözön előtti világ. Csakugyan őt magát is vízözön nyelte el. Két forradalom mosta el a nyomait. Micsoda hullámzása az eszméknek! Mily gyorsan födik el mindazt, aminek az elpusztítása és eltemetése a küldetésük, és mily hamar vágnak feneketlen mélységeket!
Ilyenek voltak e távoli és fehér idők szalonjai, amelyekben Martainville* úr szellemesebbnek számított Voltaire-nél.
Ezeknek a szalonoknak megvolt a maguk külön irodalma és politikája. Fiévée-re* esküdöztek. Agier* úr szabta a törvényüket. Colnet úrnak, a Malaquais-part utcai könyvárusának cikkein rágódtak. Napóleon szerintük egyszerűen a Korzikai Emberevő. Később bizonyos engedményeket tettek a kor szellemének, mikor belekerült a történelembe Buonaparte márki úr, a királyi hadsereg altábornagya.
Ezek a szalonok nem maradtak sokáig érintetlenül. 1818-tól kezdve bizonyos doktrinerek* kezdtek feltünedezni bennük, ami nyugtalanító jelenség volt. Ezeknek az volt a módszerük, hogy royalisták voltak és mentegetőztek miatta. Ott, ahol az ultrák túlságosan elbizakodottak voltak, a doktrinerek kissé szégyenkeztek. Volt bennük szellem; tudtak hallgatni; politikai dogmájukat kellő nagyképűséggel tették súlyosabbá; sikert kellett aratniuk. Tüntetően, egyébként eredményesen viselték a fehér nyakkendőt és a végiggombolt kabátot. A doktriner pártnak hibája vagy szerencsétlensége az volt, hogy koravén ifjúságot alakított ki. Bölcsek pózában tetszelegnek maguknak. Olyasmiről álmodoztak, ahogy az abszolút és korlátlan uralkodói elvbe beleoltják a mérsékelt hatalom elvét. Néha ritka intelligenciával szegezték szembe a romboló liberalizmussal a konzervatív liberalizmust. Így beszéltek: "Kegyelmet a királyságnak! Nem egy jó szolgálatot tett. Visszahozta a hagyományt, a kultuszt, a vallást, a tekintélyt. Hűséges, derék, lovagias, jóságos, önfeláldozó. Bár sajnálkozva, de mégis összeolvasztotta a nemzet új dicsőségét a monarchia százados dicsőségével. Hibája, hogy nem érti meg a forradalmat, a császárságot, a gloire-t, a szabadságot, az új eszméket, az új nemzedéket, a századot. De vajon ezt a hibát, amelyet ellenünk elkövet, nem követjük-e el néhanapján mi is ellene? A forradalomnak, amelynek mi vagyunk az örökösei, mindent meg kell értenie. A királyságot támadni: ez fejtetőre állítása a liberalizmusnak. Micsoda baklövés! És micsoda vakság! A forradalmi Franciaország nem tiszteli a történelmi Franciaországot, vagyis anyját, vagyis önmagát. Szeptember 5-e* után úgy bánnak a monarchia nemességével, mint ahogy július 8-a után bántak a császárság nemességével. Ők igazságtalanok voltak a sassal szemben, mi igazságtalanok vagyunk a liliommal szemben. Nyilván azt akarják, hogy mindig legyen valami, amit üldöznek! Hát csakugyan hasznos dolog, hogy leverjük az aranyat XIV. Lajos koronájáról, hogy lekaparjuk IV. Henrik címerét? Gúnyolódunk Vaublanc úron, aki lekaparta az N-betűket a Jéna-hídon! Mit is tett. Azt, amit mi teszünk. Bouvines éppúgy a mienk, mint Marengo. A liliom éppúgy a mienk, mint az N-betű. Ez mind a mi örökségünk. Minek csorbítani? A hazát éppúgy nem szabad megtagadni a múltban, mint a jelenben. Miért nem akarjuk egész történelmünket? Miért nem szeretjük az egész Franciaországot?"
Így bírálták és pártfogolták a doktrinerek a királyságot, amely duzzogott a bírálat miatt és dühöngött a pártfogásért.
Az ultrák jelzik a királypártiság első korszakát; a kongregáció* jellemzi a másodikat. A toporzékolás helyébe az ügyeskedés lép. Érjük be itt ezzel a vázlattal.
E könyv szerzőjének elbeszélése folyamán, útjába akadt az egykorú történelemnek ez a különös szakasza; köteles volt futtában egy pillantást vetni rá és ecsetelni ennek a ma már ismeretlen társadalomnak néhány sajátságos vonását. Azonban csak röptében tette ezt és minden keserű vagy gúnyolódó mellékgondolat nélkül. Gyengéd és tiszteletteljes, mert anyjához fűződő emlékei tapadnak ehhez a múlthoz.* Egyébként valljuk be, még ebben a kis világban is volt nagyság. Mosolyogni lehet rajta, de sem megvetni, sem gyűlölni nem lehet. Ez volt az akkori Franciaország.
Marius Pontmercy, mint minden fiú, végzett bizonyos tanulmányokat. Mikor Gillenormand nagynéni kezéből kikerült, nagyapja egy derék tanárra bízta, akiben a legtisztább klasszikus ártatlanság lakozott. Ez a nyiladozó, fiatal lélek egy szemérmeteskedőnek a kezéből egy szőrszálhasogatónak a kezébe került. Marius kollégiumi éveinek elmúltával beiratkozott a jogi karra. Royalista volt, fanatikus és rideg. Nem nagyon szerette nagyapját, akinek a vidámsága és cinizmusa bántotta; apja irányában komor gyanakvás töltötte el.
Különben tüzes és fagyos, nemes, nagylelkű, büszke, vallásos, rajongó fiú volt, olyan becsületes, hogy szinte rideg, olyan tiszta, hogy szinte vad.

IV

A zsivány halála

Az az idő, amelyben Marius befejezte középiskolai tanulmányait, éppen egybeesik Gillenormand úrnak a társaságtól való visszavonulásával. Az aggastyán búcsút mondott a Saint-Germain városrész és T. bárónő szalonjának és berendezkedett a Marais-ben,* a Filles-du-Calvaire utcai házában. A kapuson kívül két cselédje volt: az a bizonyos Nicolette nevű szobalány, aki Magnon helyébe lépett, és a nehézkes és göthös Basque, akiről fentebb beszéltünk.
Marius 1827-ben betöltötte tizenhetedik évét. Mikor egy este hazatért, látta, hogy nagyapja levelet tart a kezében.
– Marius – szólt Gillenormand úr –, holnap elutazol Vernonba.
– Minek? – kérdezte Marius.
– Meglátogatod az apádat.
Marius végigremegett. Mindenre gondolt, csak erre nem: hátha egyszer majd úgy fordul, hogy meg kell látogatnia apját. Váratlanabb, meglepőbb és mondjuk meg, kellemetlenebb valami nem érhette volna. Elidegenedett tőle, s most közeledésre kényszerítik. Nem bánat volt ez, nem, teher volt.
Marius a politikai ellenérzés motívumain kívül meg volt győződve arról, hogy apja, a taglós – ahogy Gillenormand úr jó hangulatában nevezgetni szokta – nem szereti; ez nyilvánvaló volt, mivelhogy elhagyta és odaadta másoknak. Mivel nem érzett szeretetet, ő sem szeretett. Ez csak természetes, gondolta magában.
Annyira meghökkent, hogy kérdést intézett Gillenormand úrhoz. A nagyapja magyarázkodott:
– Úgy látszik, beteg. Téged hívat.
És némi hallgatás után hozzátette:
– Menj holnap reggel. Azt hiszem, hogy a Fontaines térről hat órakor indul egy gyorskocsi, amely este érkezik meg. Utazzál ezzel. Azt írja, hogy sürgős.
Aztán összegyűrte a levelet és zsebre vágta. Marius elindulhatott volna még aznap este és másnap reggel ott lehetett volna apjánál. Ebben az időben éjjel indult a Bouloi utcából Rouenba gyorskocsi, amely áthaladt Vernonon. Sem Gillenormand úr, sem Marius nem is gondolt arra, hogy tájékozódjék.
Másnap este Marius megérkezett Vernonba. Imitt-amott már gyertyát gyújtottak. Megkérdezte a legelső járókelőtől, hogy merre lakik Pontmercy úr. Mert a lelke mélyén egyetértett a Restaurációval, és ő sem ismerte el apját sem bárónak, sem ezredesnek.
Megmutatták neki a házat. Becsengetett. Egy nő nyitott ajtót, kis lámpa volt a kezében.
– Pontmercy úr? – szólalt meg Marius.
A nő meg sem mozdult.
– Itt lakik? – kérdezősködött Marius.
A nő igent bólintott a fejével.
– Beszélhetnék vele?
A nő tagadóan csóválta a fejét.
– De én a fia vagyok – erősködött Marius. – Vár.
– Nem várja – szólalt meg a nő.
Most vette észre, hogy az asszony sír.
Odamutatott az ujjával az alacsony szoba ajtajára. A fiú belépett.
Ebben a szobában, amelyet a kandallón álló faggyúgyertya világított meg, három ember tartózkodott: az egyik állt, a másik térdelt, a harmadik pedig egész hosszában ott feküdt, egy szál ingben, a padló kőkockáin. Ez, aki a földön feküdt, az ezredes volt.
A másik volt az orvos, a harmadik a pap, aki imádkozott.
Az ezredest három nappal ezelőtt agyvelőgyulladás támadta meg. Mivel mindjárt betegsége elején rossz sejtelmei voltak, írt Gillenormand úrnak, hogy szeretné látni a fiát. A betegség rosszabbra fordult. Azon az estén, amelyen Marius Vernonba érkezett, az ezredes lázrohamot kapott, cselédje hiába tartotta vissza, fölkelt az ágyából és ezt kiabálta:
– Nem jön a fiam! Elébe megyek! – Aztán kiment a szobából és összeesett az előszoba kövezetén. Meghalt.
Elhívták az orvost és a papot. Az orvos későn jött, a pap későn jött. A fiú is későn jött.
A gyertya halvány világosságában a földön fekvő ezredes sápadt arcán kövér könnycsepp csillant meg, amely a halott szeméből buggyant. A szeme kihunyt, de a könnye nem száradt föl. Ezt a könnycseppet fiának késése facsarta belőle.
Marius csak nézte ezt az embert, akit most látott első és utolsó ízben, ezt a tiszteletre méltó és férfias arcot, ezeket a nyitott szemeket, amelyek nem látták, az ősz hajat, az izmos tagokat, amelyeken itt is, ott is kardvágta vonalak barnállottak, és csillagok vöröslöttek; a golyók nyomai. Elnézte azt az óriási forradást, amely hősiessé avatta ezt az arcot, holott Isten a jóság bélyegét ütötte rá. Elgondolta, hogy ez a férfi az apja volt, és hogy ez a férfi meghalt; és ő érzéketlen maradt.
Csupán annyi szomorúságot érzett, amennyit minden más holtan elnyúlt ember láttára érzett volna.
Ebben a szobában gyász, szívet facsaró gyász komorlott. A cseléd az egyik sarokban jajgatott, a plébános imádkozott, és hallatszott, hogy zokog, az orvos szemét törölgette; maga a holttest is sírt.
Ez az orvos, ez a pap, és ez a nő a maguk gyászán át hangtalanul nézegették Mariust; itt ő volt az idegen. Marius nemigen érzett meghatottságot; szégyellte magát viselkedéséért és zavarban volt; kalapját a kezében tartotta, most egyszerre leejtette a földre, hadd higgyék, hogy a fájdalom ernyesztette el a kezét.
Egyúttal valami lelkiismeret-furdalást érzett és megvetette magát, hogy így cselekedett. De hát az ő hibája volt ez? Nem szerette az apját, no hát!
Az ezredes után nem maradt semmi. A bútorok árából alig futotta a temetésre. A cseléd egy papírdarabkát talált és odaadta Mariusnak.
Az ezredes keze írásával ez volt rajta:
Fiamnak. – A császár engem a Waterlooi csatatéren báróvá nevezett ki. Mivel a Restauráció kétségbevonja ezt a címemet, amelyért véremmel fizettem, a fiam vegye fel és viselje. Bizonyos, hogy méltó lesz rá.
A másik oldalon ezt írta az ezredes:
Ugyancsak a Waterlooi csatában egy őrmester megmentette az életemet. Ennek az embernek Thénardier a neve. Az utóbbi időben, azt hiszem, kis fogadója volt valamelyik Párizs környéki faluban, Chelles-ben vagy Montfermeilben. Ha fiam találkozik vele, tegyen meg Thénardier-ért minden tőle telhetőt.
Marius fogta a papirost és eltette, nem atyja iránti kegyeletből, hanem a halál iránti megnevezhetetlen tiszteletből, amely mindig hatalmasan megragadja az ember szívét.
Az ezredes után semmi sem maradt. Gillenormand úr eladta a zsibárusnak a kardját és az egyenruháját. A szomszédok feldúlták a kertet és elhurcolták a ritka virágokat. A többi növény elvadult és elgazosodott vagy kipusztult.
Marius csupán negyvennyolc óráig tartózkodott Vernonban. A temetés után visszament Párizsba és megint hozzálátott a joghoz, és többet egyáltalán nem gondolt az apjára, mintha csak sohasem élt volna. Az ezredest két nap alatt eltemették, harmadnapra elfeledték.
Marius gyászszalagot viselt a kalapján. Ez volt az egész.

V

Jó misére járni, hogy forradalmárrá legyen az ember

Marius megtartotta gyermekkori vallásos szokásait. Egy vasárnap, amikor elment misét hallgatni a Saint-Sulpice-be, ugyanabba a Mária-kápolnába, ahová kiskorában nagynénje szokta vinni, mivel ezen a napon szórakozottabb volt és jobban elrévedezett, mint máskor, az oszlop mögött szórakozottságból letérdelt egy utrechti bársonnyal bevont imazsámolyra, amelynek támláján ez a név ékeskedett: Mabeuf úr, egyháztanácsos. Alig kezdődött meg a mise, amikor megjelent egy öreg úr és odaszólt Mariusnak:
– Uram, ez az én helyem.
Marius nagy hirtelen felkelt és az öreg elfoglalta a zsámolyát.
A mise végeztével Marius egy darabig még révedezve ott álldogált.
Az öreg most megint odalépett hozzá és megszólította:
– Bocsánatot kérek, uram, hogy az imént zavartam és megint zavarom: ön bizonyára gorombának tartott, tehát ki kell magyarázkodnom.
– Fölösleges, uram – felelte Marius.
– Nem fölösleges! – makacskodott az öreg. – Nem akarom, hogy rossz véleménye legyen felőlem. Nézze, én ragaszkodom ehhez a helyhez. Úgy érzem, itt jobban esik a misehallgatás. Miért? Elmondom önnek. Évekig erről a helyről láttam, rendszeresen minden két-három hónapban egy szerencsétlen, derék apát, akinek nem volt más alkalma és módja arra, hogy lássa gyermekét, mivel valami családi megegyezés miatt nem engedték meg neki. Abban az órában jött ide, amelyben tudomása szerint, misére vitték a fiát. A kicsinek sejtelme sem volt róla, hogy itt az apja. Talán még azt sem tudta, hogy van apja, szegény. Az apa itt bújt meg az oszlop mögött, hogy ne láthassák. Csak nézte a gyermekét és sírt. Imádta ezt a kisfiút, szegény ember! Én ezt végignéztem. Ez a hely itt szentté lett szememben, és szokásommá vált, hogy innen hallgassam a misét. Jobban szeretem ezt, mint a hivatalos székemet, ahol mint az egyháztanács tagjának jogom volna ülni. Valamelyest ismertem is ezt a szerencsétlen urat. Volt apósa, aztán gazdag nagynénje, nem tudom már miféle rokonai, akik azzal fenyegetőztek, hogy kitagadják a gyermeket, ha ő, az apa meglátogatja. Feláldozta magát azért, hogy a fia egyszer majd gazdag és boldog legyen. Politikai nézeteltérés miatt szakították el tőle. Hát én tisztelem a politikai véleményeket, de vannak emberek, akik nem ismernek határt. Istenem! Azért, mert egy férfi harcolt Waterloonál, még nem szörnyeteg; azért még nem szabad elszakítani egy apától a gyermekét. Bonaparte ezredese volt. Azt hiszem, már meghalt. Vernonban lakott, ahol a bátyám plébános, és Pontmarie vagy Montpercy volt a neve…
Szavamra, hatalmas kardvágás volt az arcán.
– Pontmercy? – szólalt meg Marius és elsápadt.
– Ez az. Pontmercy. Ismerte?
– Uram – felelte Marius –, az apám volt.
Az öreg egyháztanácsos összecsapta a kezét és felkiáltott:
– Ó, ön az a kisfiú! Igen, igen, hisz most már valóságos férfiúnak kell lennie. No hát! Szegény fiú, ön elmondhatja, hogy olyan apja volt, aki nagyon szerette!
Marius karon fogta az öreget és hazakísérte. Másnap így szólt Gillenormand úrhoz:
– Vadászkirándulást rendezünk a barátaimmal. Megengedi, hogy három napra elmaradjak?
– Négyre! – felelte a nagyapa. – Menj, mulass.
Kacsintott egyet és odasúgta a lányának:
– Valami kis szerelem!

VI

Mi a következménye annak, ha az ember egyház tanácsossal találkozik

Később majd megtudjuk, hol járt Marius.
Marius három napig oda volt, aztán visszatért Párizsba, egyenesen a jogi kar könyvtárába ment, és a Moniteur évfolyamait kérte.
Végigolvasta a Moniteur-t, végigolvasta a köztársaság és a császárság történetének valamennyi feldolgozását, a Szent Ilona-i emlékiratot, minden emlékiratot, újságot, jelentést, kiáltványt; csak úgy nyelte. Mikor első ízben felbukkant apja neve a Nagy Hadsereg hadijelentéseiben, egy álló hétig lázban volt. Meglátogatta azokat a tábornokokat, akik alatt Georges Pommercy szolgált, a többi közt H. grófot is.
Mabeuf egyháztanácsos, akit ismételten meglátogatott, mesélt neki a vernoni életről, az ezredes visszavonultságáról, virágairól, magányosságáról. Marius végre minden ízében megismerte ezt a ritka, fenséges és szelíd férfiút, ezt az oroszlánba oltott bárányt, aki az apja volt.
Közben, míg ezzel a tanulmánnyal foglalkozott, amely minden pillanatát és minden gondolatát lefoglalta, Gillenormand-ékat szinte alig látta. Az étkezéseknél megjelent, aztán ha keresték, már nem volt otthon. A nagynéni zsörtölődött. Gillenormand nagyapa mosolygott.
– Ugyan, ugyan! Most édesedik rá a kislányokra! – Néhanapján az öreg hozzátette: – Kutyateremtette! Azt hittem, csak kaland, de úgy látszik, szenvedély.
Csakugyan szenvedély volt. Marius imádni kezdte az apját.
Ugyanekkor rendkívüli változás ment végbe gondolkodásában. Ennek a változásnak számos egymás után következő fokozata volt. Mivel korunkban sok elme átesik ezen a változáson, azt hisszük, hasznos lesz lépésről lépésre nyomon követni ezeket a fokozatokat és megjelölnünk valamennyit.
Az a történet, amelybe belepillantott, megdöbbentette.
Az első hatás az volt, hogy elkáprázott.
A köztársaság, a császárság mindeddig csak szörnyű szavak voltak számára. A köztársaság: guillotine a szürkületben; a császárság: pallos az éjszakában. Csak nézte, nézte, és ott, ahol nem várt egyebet káosznál és sötétségnél, ott valami félelemmel és örömmel párosult hallatlan meglepetéssel látta, amint a csillagok szikráztak fel: Mirabeau, Vergniaud,* Saint-Just, Robespierre, Camille Desmoulins, Danton, és amint fölível a Nap: Napóleon. Nem tudta, hányadán van. Vakította a fényesség, megtántorodott. Megdöbbenése múltán lassan-lassan hozzászokott ezekhez a sugárzásokhoz, szédülés nélkül szemlélte az eseményeket, rettegés nélkül vizsgálta a szereplő személyeket; a forradalom és a császárság tündöklő távlatban tárult fel révült szeme előtt. Látta, amint az eseményeknek és embereknek ez a két csoportja két roppant tényben csúcsosodik ki; a köztársaság a tömegeknek megadott polgárjog fejedelmi fenségében, a császárság az Európára rákényszerített francia gondolat fejedelmi fenségében; látta, hogy a forradalomból felbukkan a nép hatalmas alakja. Lélekben bevallotta, hogy mindez helyes volt.
Nem hisszük, hogy szükséges itt utalnunk arra, mit hanyagolt el káprázata ebben az első, nagyon is szintetikus értékelésben. Mi csupán a bontakozó szellem állapotát rajzoljuk itt. A fejlődés sohasem megy végbe egy szakaszban. Miután ezt egyszer s mindenkorra, az előzményekre éppúgy, mint a következendőkre vonatkozóan megállapítottuk, folytatjuk.
Ekkor észrevette, hogy egészen mostanig éppúgy nem értette hazáját, mint ahogy nem értette apját. Nem ismerte sem egyiket, sem másikat és valahogy szántszándékkal fátyolt vont a szeme elé. Most látott; és az egyiket csodálta, a másikat imádta.
Teli volt sajnálkozással és lelkiismeret-furdalással és kétségbeesetten gondolt arra, hogy mindazt, ami felgyülemlett a lelkében, most már csupán egy sírhalomnak mondhatja el. Ó, ha az apja élne, ha itt volna mellette, ha Isten szánalmában és jóságában megengedné, hogy ez az apa még éljen, hogyan futna, hogyan rohanna, hogyan kiáltaná oda apjának: Apám! Itt vagyok! Én vagyok! Szívem együtt ver a tieddel! A fiad vagyok! Hogyan ölelné hófehér fejét, hogyan áztatná könnyeivel haját, elnézné a forradását, megszorítaná a kezét, imádná ruháit, csókolná lábait! Ó, miért halt meg ez az apa oly korán, időnek előtte, mielőtt még megérhette volna az elégtételt, fiának szeretetét! Mariusnak a szíve szüntelenül zokogott, és minden pillanatban így sóhajtott: ó, jaj! Egyidejűleg sokkal őszintébben komoly, őszintébben meggondolt lett, biztosabb hitében és gondolkodásában. Az igazság felvillanásai szakadatlanul kiteljesítették értelmét. Valami belső gyarapodás ment végbe benne. Valami természetes gazdagodást teremtett benne ez a két, számára új dolog: apja és hazája.
Minden megnyílt előtte, mint mikor az embernek kulcsa van; megmagyarázta magának azt, amit gyűlölt, átértette azt, amitől irtózott; most világosan látta gondviselésszerű isteni és emberi jelentőségét a nagy dolgoknak, amelyeknek megvetésére tanították, és a nagy embereknek, akiknek a gyalázására oktatták. Ha előbbi véleményeire gondolt, amelyek még csak tegnapiak voltak, és mégis oly régieknek tűntek föl szemében, felháborodott és mosolygott.
Miután apja emlékét tisztázta, természetszerűen áttért Napóleon becsületének tisztázására.
Azonban ez az utóbbi, valljuk meg, csak bizonyos nehézségek árán sikerült neki.
Gyermekkora óta az 1814-es párt véleményét csepegtették bele Bonapartét illetőleg. Márpedig a Restauráció minden elfogultsága, minden érdeke, minden ösztöne arra irányult, hogy eltorzítsa Napóleont. Még jobban átkozta, mint Robespierre-t. Ügyesen kiaknázta a nemzet ernyedtségét és az anyák gyűlöletét. Bonaparte szinte valami mesebeli szörnyeteggé vált, és hogy a nép képzeletében illőn fessék le – amely, mint épp az imént jeleztük, hasonlít a gyermek képzeletéhez –, az 1814-es párt sorra bemutatta minden rémítő maskarájában, a rettenetesen nagyszerűtől a rettenetesen nevetségesig. Tiberiustól egészen a Krampuszig. Ekként, ha Bonapartéról beszélt valaki, szabad volt zokognia vagy pukkadoznia nevettében, feltéve, hogy a gyűlölet volt az alaphang. Mariusnak erről az egyénről – mert csak így nevezgették – másféle gondolatok meg sem fordultak a fejében. Gyökeret vertek jellemének makacsságában. Volt benne valami nyakas kis emberke, aki gyűlölte Napóleont.
Miközben a történelmet olvasta és főképpen az okmányokat és anyaggyűjteményeket tanulmányozta, lassan-lassan szétszakadozott az a fátyol, amely Napóleont eltakarta Marius szemei elől. Valami roppant dolog sejlett fel előtte, és úgy rémlett neki, hogy Bonaparte felől, valamint minden egyéb felől, mindeddig tévedésben volt; napról napra tisztábban látott; és lassacskán, lépésről lépésre, eleinte úgyszólván sajnálattal, később mámorosan és valami ellenállhatatlan varázstól nyűgözötten, kezdte megmászni a lelkesedésének előbb sötét fokait, végül pedig ragyogó és tündöklő csúcsait.
Egy éjjel egyedül volt kis padlásszobájában. Gyertyája égett; a nyitott ablak mellett álló asztalon könyökölt és olvasott. A végtelenségből mindenféle álomkép rajzotta körül és vegyült el gondolataiba. Csodálatos látvány az éjszaka! Tompa dobbanásokat hallunk, s nem tudjuk, honnan jönnek, látjuk a Jupitert szikrázni, mint a parazsat, pedig ezerkétszázszor nagyobb, mint a föld; az ég azúrja fekete, a csillagok tündöklenek, félelmetes.
Olvasta a Nagy Hadsereg hadijelentéseit, ezeket a csatamezőn írt homerosi strófákat; időnként felbukkant előtte apja neve, minden lépten-nyomon a császáré; megtárult előtte az egész nagyszerű császárság; úgy érezte, hogy valami árapály duzzad és dagadoz benne; egy-egy pillanatra úgy érezte, hogy apja ott van mellette, mint valami lehelet, és a fülébe suttog; lassan-lassan révület szállta meg; úgy rémlett neki, hogy hallja a dobpergést, az ágyúdörgést, a trombitaharsogást, zászlóaljak ütemes dobogását, lovascsapatok tompa és távoli dübörgését; időnként az ég felé emelte szemét és nézte, hogyan tündöklenek a határtalan magasságokban az óriási csillagképek, aztán szeme visszaröppent könyvére, és abban más, óriási dolgok zűrzavaros kavargását látta. Szíve elszorult. Átszellemült, reszketett, lihegett; egyszerre csak, maga sem tudta, mi történik benne, és minek engedelmeskedik, fölegyenesedett, az ablak felé tárta karjait, mereven belenézett a homályba, a némaságba, a határtalan sötétségbe, az örök végtelenségbe és felkiáltott: "Éljen a császár!"
Ettől a pillanattól fogva minden új kerékvágásba zökkent. A korzikai emberevő – a bitorló – a zsarnok – a szörnyeteg, aki szeretője volt a saját nővéreinek – a ripacs, aki leckét vett Talmától – a jaffai méregkeverő* – a tigris – a Buonaparte – mindez szétfoszlott, és helyet adott lelkében valami bizonytalan és felcsapó sugárzásnak, amelyben elérhetetlen magasságban tündöklött fel a császár márványosan sápadt kísértete. Apjának a császár csupán szeretett hadvezér volt, akit csodált és akiért feláldozta magát; Marius számára több volt. Sorstól rendelt összekovácsolója volt a francia egységnek, amely a római egység helyébe lépett a világuralomban. Tüneményes építőművésze volt egy összeomlásnak, Nagy Károly, XI. Lajos,* IV. Henrik,* Richelieu.* XIV. Lajos és a közjóléti bizottság folytatója, akinek kétségtelenül megvannak a foltjai, a hibái, sőt megvan a bűne is, vagyis ember; azonban fenséges a hibáiban, ragyogó a foltjaiban, hatalmas a bűnében. Ő volt az a sorstól rendelt férfiú, aki minden nemzetet arra kényszerített, hogy így emlegessen bennünket: a nagy nemzet. Még több volt; maga volt Franciaország megtestesülése, amikor meghódította Európát a karddal, amelyet erősen fogott, és meghódította a világot a világossággal, amelyet szertehintett. Marius ezt a kápráztató kísértetet látta Bonapartéban, amely mindig ott fog felmeredni határainkon és őrködni fog a jövendőnk felett. Zsarnok, de diktátor; olyan zsarnok, aki a köztársaságból sarjadzott és összefoglal egy forradalmat. Napóleon az ő szemében az emberben megtestesült nép volt, mint Jézus az emberré vált Isten.
Amint látjuk, megtérése megrészegítette, mint minden vallásnak az új hivőit, belevette magát a rajongásba és túlzásba tévedt. Ilyen volt a természete; ha egyszer nekiiramodott, szinte képtelen volt megfékezni magát. Elkapta a kard fanatizmusa és összefonódott lelkében az eszmény iránti lelkesedéssel. Észre sem vette, hogy a lángelmével együtt bámulja az erőszakot, vagyis bálványimádásának egyik szentélyében felállította azt, ami isteni, a másikban azt, ami állati. Több szempontból, más tekintetben is tévedett. Mindent elfogadott. Megtörténik, hogy az ember az igazság felé vezető útjában téved. Valami fékezhetetlen jóhiszeműség volt benne, amely mindent szőröstül-bőröstül elfogadott. Az új úton, amelyre rátért, mikor megítélte a régi királyság hibáit és mérlegelte Napóleon dicsőségét, nem vette figyelembe az enyhítő körülményeket.
Bármiképpen volt is a dolog, csodálatos lépést tett meg. Ott, ahol azelőtt a monarchia bukását látta, most megpillantotta Franciaország hatalomra jutását. Tájékozódása megváltozott. Ami eddig nyugat volt, az most keletté lett. Megfordult.
Mindezek a forradalmak úgy viharzottak le benne, hogy családja nem is sejtett róluk semmit.
Mikor ebben a titokzatos munkájában egészen levedletté régi Bourbon-párti és ultra bőrét, mikor levetkezte az arisztokratát, a jakobitát* és royalistát, mikor minden ízében forradalmárrá, meggyőződéses demokratává és úgyszólván köztársaságivá lett, elment az Orfévres rakpart egyik vésnökéhez és száz névjegyet rendelt ezzel a névvel: Marius Pontmercy báró.
Ez csupán nagyon logikus következménye volt a benne végbement változásnak, amelyben minden az apja körül forgott. Csakhogy nem ismert senkit sem, és mivel nem adogathatta le névjegyeit senkinek a kapusnál, zsebre tette.
Egy másik természetes következmény az volt, hogy minél jobban közeledett apjához, emlékéhez, azokhoz a dolgokhoz, amikért az ezredes huszonöt éven át küzdött, annál jobban eltávolodott nagyapjától. Említettük, hogy Gillenormand úr szeszélyessége mar rég nem volt ínyére. Már megvolt közöttük a komoly fiatalember és a felületes aggastyán éles ellentétessége. Géronte* vidámsága sérti és felháborítja Werther* melankóliáját. Addig, amíg politikai nézeteik és eszméik megegyeztek, Marius ezekben úgy találkozott Gillenormand úrral, mint valami hídon. Mikor ez a híd beomlott, szakadék támadt közöttük. És azután Marius mindenekfelett kimondhatatlan lázongó indulatot érzett, ha arra gondolt, hogy Gillenormand úr volt az, aki ostoba szempontból könyörtelenül elszakította őt az ezredestől és ekként megfosztotta az apát a gyermekétől és a gyermeket apjától.
Mariust apja iránti kegyelete majdnem annyira juttatta, hogy meggyűlölte nagyapját.
Említettük, hogy mindebből kifelé semmit sem árult el. Csupán egyre hidegebb és hidegebb lett; szűkszavú volt az étkezéseknél és ritkán tartózkodott otthon. Ha nagynénje zsörtölődött, ő nagyon szelíd maradt és tanulmányait, az előadásokat, a vizsgákat, a gyakorlatokat stb. vetette ürügyül. A nagyapa nem tágított csalhatatlan megállapításától:
– Szerelmes! Én aztán értek hozza.
Marius időnként elmaradozott hazulról.
– Ugyan, hol mászkálhat? – kíváncsiskodott a nem
Egyik ilyen útján – ezek az utak mindig nagyon rövidek voltak – elment Montfermeilbe, hogy eleget tegyen apja meghagyásának és kereste az egykori Waterlooi őrmestert, Thénardier fogadóst. Thénardier megbukott, a fogadó zárva volt, és nem tudták, mi lett belőle. Marius e nyomozás miatt négy napig volt távol hazulról.
– Határozottan rossz útra jutott – állapította meg a nagyapa.
Úgy rémlett nekik, hogy olyasmit vesznek észre, mintha inge alatt a mellén valamit hordana, ami fekete szalagon csüngött a nyakában.

VII

Valami szoknya

Említést tettünk egy bizonyos lándzsástisztről.
Ez a lándzsás Gillenormand úr egyik apai másodunokaöccsének a fia volt, aki családon kívül és távol minden házi tűzhelytől valamelyik helyőrségben élt. Théodule Gillenormand főhadnagy megfelelt minden követelménynek, ami ahhoz szükséges, hogy valakire azt mondják: csinos tiszt. "Kisasszonyos termete" volt, diadalmasan tudta csörtetni a kardját, a bajusza hegyesen felfelé volt pödörve. Nagyon ritkán jött Párizsba, oly ritkán, hogy Mariust sohasem látta. Ez a két unokatestvér csak névről ismerte egymást. Azt hisszük, említettük már, hogy Théodule volt a kedvence Gillenormand néninek, aki nagyon szerette őt, mert sohasem látta. Ha nem látjuk az embereket, módunkban van mindenféle tökéletességet feltételezni róluk.
Egy reggel az idősebb Gillenormand kisasszony olyan izgatottan tért a szobájába, amennyire csak nyugodt természete fel tudott izgulni. Marius már megint engedélyt kért a nagyapjától, hogy rövid időre elutazhassák, és hozzátette, hogy még az este szeretne elindulni.
– Menj! – felelte a nagyapa, és Gillenormand úr magában hozzátette, miközben szemöldökét magasra felrántotta: "Már megint nem alszik itthon."
Gillenormand kisasszony nagyon felzaklatva ment a szobájába, és már a lépcsőn kitört belőle a kiáltás:
– Ez sok! – és ez a kérdés: – De ugyan hova is mászkálhat? – Valami szerelmi vagy legalábbis tilos kalandot, valami nőt sejtett a háttérben, valami találkát, valami titkot, és nagyon szerette volna kiszimatolni. Egy titoknak a megízlelése hasonlít egy botrány lefölözéséhez; ezt még a szent lelkek sem vetik meg. A vakbuzgóság titkos rekeszeiben van egy kis érdeklődés a botrány iránt.
Meghatározhatatlan kíváncsiság gyötörte, hogy megtudja az esetet.
Hogy elvonja a figyelmét erről a kíváncsiságról, amely a szokottnál jobban hányta-vetette, kézimunkázni kezdett és keresztül-kasul cikázott pamutfonalával valami császárkori és Restauráció korabeli ízlésű hímzésen, amely csupa kocsikerék-minta volt. A munka unalmas volt, kelletlenül dolgozott. Már órák óta ott ült a székén, mikor az ajtó nyílt. Gillenormand kisasszony felpillantott; Théodule főhadnagy állt előtte és katonásan tisztelgett. A vénlány boldogan sikoltott fel. Az ember megvénül, szemérmes, ájtatos nagynénivé lesz, de mindig jólesik, ha egy lándzsástisztet lát belépni a szobájába.
– Hát te hogy kerülsz ide, Théodule! – kiáltott fel.
– Átutazóban, nénikém.
– De ölelj meg hát.
– Hogyne – mondta rá Théodule.
És megölelte. Gillenormand néni odament a szekrényhez és kinyitotta.
– Legalább ezen a héten itt maradsz nálunk?
– Nénikém, ma este tovább megyek.
– Lehetetlen.
– De egészen bizonyosan.
– Maradj kicsi Théodule-öm, kérlek.
– A szívem azt mondja: igen, de a parancs azt mondja: nem. A dolog egyszerű. Helyőrséget változtatunk; Melunben voltunk, áthelyeztek Gaillonba. A régi helyőrségből az új helyőrségbe menet át kell utazni Párizson. Gondoltam magamban: meglátogatom a nénikémet.
– Nesze a fáradságodért.
És tíz Lajos-aranyat nyomott a markába.
– Drága nénikém, talán úgy akarta mondani, hogy a gyönyörűségemért?
Théodule még egyszer megölelte, és a vénlánynak megvolt az az öröme, hogy nyakát kissé felhorzsolták az egyenruha sujtásai.
– Lóháton mégy az ezrededdel? – kérdezte a főhadnagytól.
– Nem, nénikém. Mindenáron meg akartam magát látogatni. Külön engedélyt kaptam. A legényem vezeti a lovamat; én gyorskocsin megyek. És evvel kapcsolatban kérdezni akarok valamit.
– Mit?
– Unokaöcsém, Marius Pontmercy ugyancsak utazik, ugye?
– Honnan tudod? – hökkent meg a nénike, akit hirtelen élénken megcsiklandozott a kíváncsiság.
– Mikor megérkeztem, elmentem a postahivatalba, hogy helyet foglaljak le a kocsiban.
– Aztán?
– Egy utas már járt ott és lefoglalt egy helyet a tetőn. Láttam a jegyzékben a nevét.
– Mi a neve?
– Marius Pontmercy.
– Ó, a gonosz csont! – kiáltott fel a néni. – Az unokaöcséd nem olyan rendes fiú, mint te vagy. Hát nem borzasztó, hogy gyorskocsin tölti az éjjelt?
– Mint jómagam.
– Csakhogy te kötelességből teszed; ő azonban erkölcstelenségből.
– Ejnye, a zsivány! – vágta rá Théodule.
Ekkor az idősebb Gillenormand kisasszonnyal valami esemény történt: ötlete támadt. Ha férfi lett volna, a homlokára csapott volna.
Odaszólt Théodule-nek:
– Tudod te, hogy az unokaöcséd nem ismer téged?
– Nem tudom. Én láttam őt; ő azonban sohasem kegyeskedett észrevenni engem.
– Hát ti most együtt fogtok utazni?
– Ő a tetőn, én a kocsiban.
– Hová megy ez a gyorskocsi?
– Les Andelysbe.
– Hát Marius is odamegy?
– Ha ugyan le nem száll útközben, mint jómagam is. Én leszállok Vernonban, hogy átszálljak a gailloni kocsira. Marius útitervéről fogalmam sincs.
– Marius! Milyen csúnya név! Mi ütött hozzájuk, hogy Mariusnak keresztelték! Neked legalább Theodule a neved.
– Jobban szeretném, ha Alfrédnak hívnának – jegyezte meg a tiszt.
– Ide hallgass, Theodule.
– Hallgatom, nénikém.
– Figyelj.
– Figyelek.
– Csakugyan?
– Igen.
– Nos hát Marius ki-kimaradoz.
– Ej, ej!
– Utazgat.
– Aj, aj!
– Nem alszik itthon.
– Oj, oj!
– Szeretnők tudni, mi van emögött.
Theodule az edzett ember nyugalmával felelt rá:
– Valami szoknya.
És olyan fojtott kacagással, amely elárulja a bizonyosságot, hozzátette:
– Valami kislány.
– Természetesen – rikkantotta a nagynéni, aki mintha csak Gillenormand urat hallgatta volna, és érezte, hogy megerősödik a meggyőződése a kislány szóra, amelyet az unokaöcs majdnem éppen olyan hangsúllyal ejtett, mint a nagybátyja. Folytatta:
– Tégy meg kedvünkért valamit. Kövesd nyomon egy kissé Mariust. Nem ismer téged, nem lesz nehéz dolgod. Mivelhogy kislány van a dologban, igyekezzél meglátni a kislányt. Aztán írd meg az egész huncutságot. A nagyapa jól fog mulatni rajta.
Théodule-nek nem volt különösebben ínyére az effajta kémkedés, azonban a tíz arany mélységesen megindította, és abban reménykedett, hogy esetleg folytatása is következik. Elfogadta a megbízatást és így szólt:
– Nagyon szívesen, nénikém. – És magában hozzátette: "No, hát erénycsősz lett belőlem."
Gillenormand kisasszony megölelte.
– Te azonban, Théodule, nem követsz el ilyen bolondságokat. Te nem szeged meg a fegyelmet, te rabszolgája vagy a parancsnak, te a megfontolás és a kötelesség embere vagy, és nem hagynád el családodat, hogy meglátogass valami nőszemélyt.
A lándzsástiszt elégedett fintort vágott, mint Cartouche, a rablóvezér, ha megdicsérik erényességéért.
Marius még e párbeszédre következő estén felszállott a gyorskocsira és nem is sejtette, hogy valaki figyeli. A megfigyelőnek első dolga az volt, hogy elaludt. Alma mélységes volt és alapos. Argus egész éjjel hortyogott.
Virradatkor a gyorskocsi kalauza elkiáltotta magát:
– Vernon! Vernoni átszálló, vernoni utasok! – És Théodule főhadnagy felébredt.
– Rendben van – dünnyögte még félig álmosan –, itt leszállók.
Aztán, hogy ébredezése közben az emlékezete lassanként tisztult, nagynénjére gondolt, a tíz aranyra, és arra az ígéretére, hogy beszámol Marius tetteiről és üzelmeiről. Ezen elnevette magát.
Talán már nincs is a kocsin – gondolta magában, miközben végiggombolta szolgálati egyenruhájának zubbonyát. Leszállhatott Poissyban; leszállhatott Trielben; ha nem szállt le Meulanban, még mindig leszállhatott Mantes-ban, ha ugyan nem szállt le Rolleboise-ban, vagy nem ment el egészen Pacyig, ahol aztán vagy balra fordulhatott Évreaux felé, vagy jobbra Laroche-Guyon felé. Ütheti bottal a nyomát, nénikém. Mi az ördögöt fogok írni a jó, öreg néninek?
Ebben a pillanatban fekete nadrág tűnt fel a kocsi ablakán, amely lefelé lépkedett a tetőről.
– Vajon Marius? – kíváncsiskodott a főhadnagy.
Marius volt.
A kocsi mellett, a lovak és a kocsisok közt kis parasztlány ajánlgatta virágait az utasoknak.
– Vigyenek virágot a hölgyeiknek! – kiabálta.
Marius odalépett hozzá és megvette kosarából a legszebb virágokat.
– Ez már döfi – mondta magában Théodule és kiugrott a kocsiból –, ez aztán fúrja az oldalamat. Ki a csudának viszi ezt a rengeteg virágot? Csodaszépnek kell lennie annak a nőnek, hogy ilyen szép csokrot kap. Látni akarom.
És most már nem megbízásból, hanem egyéni kíváncsiságból eredt utána Mariusnak, mint azok a kutyák, amelyek a maguk élvezetére vadásznak.
Marius rá se hederített Théodule-re. Elegáns hölgyek szálltak le a gyorskocsiról; rájuk sem nézett. Mintha semmit sem látott volna maga körül.
"Ez aztán szerelmes!" – gondolta magában Théodule.
Marius a templomnak vette útját.
"Pompás – gondolta Théodule. – A templom! Ez az. A misével fűszerezett találkák a legjobbak. Nincs finomabb valami, mint egy kis kacsingatás a Jóisten közvetítésével."
Marius, amikor a templomhoz ért, nem ment be, hanem a szentély háta mögé került. Eltűnt a szentély egyik gyámoszlopa mögött.
"A találka idekint van – állapította meg Théodule. – Lássuk a kislányt."
És lábbujjhegyen közeledett a sarokhoz, ahol Marius befordult.
Mikor odaért, döbbenten hőkölt vissza.
Marius két kezébe temette arcát s ott térdelt a fűben az egyik sírnál. A virágját szélhintette rajta. A sír végében egy kis kipúposodáson, amely a fejet jelezte, fekete fakereszt volt, s fehér betűkkel rajta ez a név: PONTMERCY BÁRÓ, EZREDES. Hallotta, hogy Marius zokog.
A kislány egy sír volt.

VIII

A márvány és a gránit összecsap

Itt járt Marius akkor is, mikor először távozott Párizsból. Valahányszor Gillenormand úr azt mondta: "házon kívül alszik", mindannyiszor itt járt.
Théodule főhadnagy egészében megrökönyödött, hogy ilyen váratlanul egy sírhalom döbbent elébe; kellemetlen és furcsa érzés vett erőt rajta, amelyet nem tudott elemezni, és amely a sír iránt és egy ezredes iránt érzett tiszteletből jegecesedett ki. Visszavonult, Mariust magára hagyta a temetőben, és ebben a visszavonulásban volt valami katonás fegyelmezettség. A halál hatalmas vállrózsákkal tűnt elé, és majdnem katonásan tisztelgett előtte. Mivel nem tudta, mit írjon a néninek, azt a megoldást választolta, hogy semmit sem ír; és Théodule-nek Marius szerelmeit illető leleplezéséből valószínűleg nem származott volna semmi baj, ha a véletlennek titokzatos és oly gyakori szeszélyéből nem következett volna úgyszólván közvetlenül a vernoni jelenetre valamiféle visszavágás Párizsban.
Marius harmadnap kora reggel megérkezett Vernonból, nagyapja házába ment, és mivel kifárasztotta a gyorskocsin töltött két éjszaka, úgy érezte, hogy álmatlanságát egy jó órai úszással kell elvernie; felszaladt a szobájába, csak éppen ledobta útikabátját és a nyakában viselt fekete szalagot, és elsietett a fürdőbe.
Gillenormand úr, aki, mint minden egészséges aggastyán, korán kelt, hallotta, amint hazajött és nagy sebbel-lobbal, amennyire csak öreg lábai bírták, felkapaszkodott a Marius padlásszobájába vezető lépcsőn, hogy megölelje az unokáját és ölelés közben kifaggassa és kivegye belőle, hol is járt.
De a fiatalembernek kevesebb időre volt szüksége a lejutáshoz, mint az aggastyánnak a felkapaszkodáshoz, és mikor Gillenormand nagyapa belépett a padlásszobába. Marius már nem volt ott.
Az ágya nem volt megbontva, és az ágyon gyanútlanul ott hevert a kabátja és a fekete szalag.
– Így még jobb – szólalt meg Gillenormand úr.
A következő pillanatban máris belépett a szalonba, ahol már ott ült az idősebb Gillenormand kisasszony és hímezgette a kocsikerekeit.
A bevonulás diadalmas volt.
Gillenormand úr egyik kezében a kabátot, a másikban a nyakszalagot tartotta és felkiáltott:
– Győzelem! Mindjárt belelátunk a titokba! Mindjárt a végére járunk! Mindjárt kitapogatjuk, hogy hol léháskodik a kis alamuszi! Felfedeztük a regényt. Kezemben az arckép!
Csakugyan, a zsinóron fekete bőrtok függött, majdnem olyan, mint valami érem.
Az aggastyán fogta a tokot, nem nyitotta ki, és egy darabig nézegette, olyan gyönyörűséges, elragadtatott és dühös arckifejezéssel, mint valami kiéhezett szegény ördög, aki látja, amint az orra előtt visznek valami pompás ebédet, amely nem neki szól.
– Mert nyilvánvaló, hogy ez arckép. Én aztán értek hozzá. Az ilyent gyöngéden a szíven kell hordani. Milyen buták! Valami szörnyű kis liba, akitől az embernek valószínűleg a háta is megborzong! A mai fiatalembereknek oly rossz az ízlésük!
– Apa, nézzük meg – indítványozta a vénkisasszony.
A tok rugónyomásra nyílt. Mindössze egy gondosan összehajtogatott papírdarabot találtak benne.
– Szív küldi szívnek – csattant fel Gillenormand úr kacagása. – Tudom, micsoda. Szerelmeslevél!
– Ah! Hát olvassuk el! – sürgette a néni és föltette a pápaszemét.
Kibontották a papirost és ezt olvasták:
– Fiamnak. – A császár engem a Waterlooi csatatéren báróvá nevezett ki. Mivel a Restauráció kétségbe vonja ezt a címemet, amelyért véremmel fizettem, a fiam vegye fel és viselje. Bizonyos, hogy méltó lesz rá.
Nem lehet elmondani, mit érzett az apa és leánya. Úgy érezték, hogy jéggé dermednek, mintha valami halálfej lehelt volna rájuk.
Egy szót sem váltottak. Csupán Gillenormand úr jegyezte meg halkan és mintha önmagához szólna:
– Ez annak a taglósnak az írása.
A nagynéni vizsgálgatta a papirost, mindenfelé megforgatta, aztán visszatette a tokba.
Ebben a pillanatban kék papirosba takart, hosszúkás kis csomag esett ki a kabát valamelyik zsebéből. Gillenormand kisasszony fölvette és kibontotta a kék papirost. Marius száz névjegye volt benne. Kivett belőle egyet és odaadta Gillenormand úrnak, aki elolvasta: Marius Pontmercy báró.
Az aggastyán csöngetett. Nicolette bejött, Gillenormand úr fogta a szalagot, a tokot és a kabátot, a szalon közepén ledobta az egészet a földre és ennyit mondott:
– Vigye vissza ezt a limlomot.
Jó óra telt el a legmélységesebb csendben. A vénember és a vénleány ott ültek háttal egymásnak és mindegyik gondolkodott, valószínűleg ugyanarról. Egy óra múltán Gillenormand néni megszólalt:
– Gyönyörű!
Néhány pillanattal később Marius megjelent. Hazaérkezett. Még át sem lépte a szalon küszöbét, máris észrevette, hogy nagyapja az egyik névjegyét tartja a kezében, és amint őt meglátta, valami megsemmisítő, polgári és kaján gőggel így kiáltott rá:
– Lám… lám… lám… lám… lám! Most hát báró vagy. Fogadd hódolatomat. Mit jelent ez?
Marius könnyedén elpirult és így felelt:
– Ez annyit jelent, hogy az apám fia vagyok.
Gillenormand úr abbahagyta a nevetést és nyersen rávágta:
– Az apád én vagyok.
– Az én apám – folytatta Marius lesütött szemmel és keményen – szerény és hősies férfi volt, aki dicsőséggel szolgálta a köztársaságot és Franciaországot, aki nagy volt abban a legnagyszerűbb történelmi korban, amelyet az emberek valaha is megéltek, aki negyedszázadot töltött a táborban, nappal a kartács- és a golyózáporban, éjjel a hóban, a sárban, az esőben, aki két zászlót zsákmányolt, húsz sebet kapott, aki meghalt elfeledten és elhagyatottan, és akinek csak egyetlen hibája volt, hogy nagyon szeretett két hálátlant, a hazáját és engemet!
Ez több volt, mint amennyit Gillenormand úr végig tudott hallgatni. A köztársaság szóra fölkelt, vagy jobban mondva felmagasodott. Marius minden szava úgy süvöltött az öreg royalista arcába, mint az izzó parázsra a kovács fújtatójának a szele. Sötét arca vörösre izzott, aztán a vörösség felbíborlott, és a bíbor fellángolt.
– Marius – harsant fel. – Gyalázatos kölyök! Én nem tudom, mi volt az apád! Nem is akarom tudni! Nem tudok semmit felőle, és őt magát sem ismerem! De annyit tudok, hogy ez az egész banda egytől egyig csupa nyomorult volt! Hogy ez mind csupa koldus, gyilkos, vörössapkás, tolvaj! Azt mondom: egytől egyig! Egyet sem ismerek közülük! De azt mondom: egytől egyig! Érted, Marius! Jegyezd meg jól, úgy vagy báró, mint a papucsom! Mind bandita volt, aki Robespierre-nek szolgált! Mind zsivány, aki Bu-o-na-par-te-nak szolgált! Mind áruló, elárulták, elárulták, elárulták törvényes királyukat! Mind gyáva, kereket oldottak Waterloonál a poroszok és az angolok elől! Ennyit tudok. Ha apádurad köztük van – én nem tudom –, sajnálom, az az ő baja, alászolgája!
Most Marius volt a parázs, és Gillenormand úr volt a fújtató. Mariusnak minden tagja reszketett, nem tudta, hová legyen, lángolt a feje. Olyan volt, mint a pap, aki látja, hogy szétszórják a szélben ostyáit; mint a fakír, aki látja, amint valami járókelő leköpi a bálványát. Lehetetlenség volt, hogy ilyesmiket valaki büntetlenül mondjon a füle hallatára. De mit tegyen? Az apját lábbal taposták és sárba gázolták a szeme láttára, de kicsoda? A nagyapja. Hogyan álljon bosszút az egyikért úgy, hogy ne bántsa meg a másikat? A nagyapját nem sérthette meg, viszont apjáért mindenképpen bosszút kellett állnia. Egyfelől egy szentelt sírhalom, másfelől a fehér hajú öreg. Mámor kapta el egy-egy pillanatra, megtántorodott, mert mindez ott örvénylett a fejében; aztán felnézett, szemét mereven nagyapjára szegezte és dörgő hangon elkiáltotta:
– Vesszenek a Bourbonok és ez a kövér disznó XVIII. Lajos!
XVIII. Lajos már négy éve nem élt, de ezzel ő ugyan keveset törődött.
Az aggastyán eddig skarlátvörös volt, most hirtelen fehérebbre vált a hajánál. Odafordult Berry hercegnek a kandallón álló mellszobra felé és valami különös fenséggel mélyen meghajolt előtte. Aztán lassan és némán kétszer végigment a kandallótól az ablakig és az ablaktól a kandallóig a szoba egész hosszában, miközben léptei alatt úgy ropogott a padló, mintha kőszobor sétált volna rajta. Másodszorra odahajolt a leányához, aki olyan döbbenettel nézte ezt az összecsapást, mint valami vén birka, és mosolyogva, majdnem nyugodt mosollyal ennyit mondott neki:
– Az afféle báró, mint urasága és az afféle polgár, mint én, nem maradhatnak egy fedél alatt.
És egyszerre csak fölegyenesedett, sápadtan, remegve, rettenetesen, homloka kiszélesedett a düh szörnyű cikázásában, kinyújtotta a karját Marius felé és rákiáltott:
– Takarodj!
Marius távozott a házból.
Másnap Gillenormand úr ezt mondta a leányának:
– Küldjön félévenként hatvan aranyat ennek a vérivónak és soha többé ne beszéljen róla előttem.
Mivel roppant düh rekedt még benne, ami utat keresett, és mivel nem tudott szelepet nyitni neki, három álló hónapig folyton magázta a leányát.
Marius maga felháborodottan távozott. Volt egy körülmény, amely még súlyosbította elkeseredését, és ezt meg kell említenünk. Mindig vannak apró végzetszerűségek, amelyek bonyolítják a családi drámát. Elmérgesítik a helyzetet, ámbár a bántalmak már nem súlyosbodnak. Nicolette, mikor a nagyapa parancsára sebbel-lobbal visszavitte Marius szobájába "a limlomot", valószínűleg a sötét padláslépcsőn anélkül, hogy észrevette volna, leejtette a bőrtokot, amelyben az ezredes írása volt. Sem a papirost, sem a tokját nem tudták megtalálni. Marius meg volt győződve, hogy "Gillenormand úr" – ettől a naptól fogva csak így nevezte – dobta tűzbe "apjának a végrendeletét". Könyv nélkül tudta az ezredes pár sorát, és ebből következik, hogy semmi sem veszett el. Azonban a papiros, az írás, ez a szent ereklye, mindez összeforrt a szívével. Mit tettek vele?
Marius távozott, nem mondta meg, hova megy, és nem is tudta, hova megy zsebében harminc frankkal, az órájával, és egy útitáskában a cókmókjával. Bérkocsiba ült, amelyet bizonyos időre felfogadott, és találomra nekivágott a diáknegyednek.
Mi lett Mariusból?

NEGYEDIK KÖNYV

AZ A. B. C. BARÁTAI

I

Egy majdnem történelmi nevezetességre vergődött társaság

Ebben a látszólag közömbös korban valami forradalmi borzongás terjengett bizonytalanul. 89 és 92 mélységeiből feltörő áramlatok szálldogáltak a levegőben. A fiatalság, ha szabad ezt a kifejezést használnunk, vedleni kezdett. Átalakultak, úgyszólván nem is tudtak róla, pusztán az idő megmozdulása révén. A mutató, amely az óralapon jár, jár a lélekben is. Mindenki megtette előre azt a lépést, amelyet meg kellett tennie. A royalisták liberálisokká lettek, a liberálisok demokratákká lettek.
Olyan volt ez, mint valami duzzadó dagály, amelyet ezer meg ezer apály keresztezett; az apálynak az a tulajdonsága, hogy mindent összekever; innen az eszmék egészen különös összebogozódása; egyszerre rajongtak Napóleonért és a szabadságért. Itt történelmet írunk. Ennek a kornak a délibábjai voltak ezek. A nézetek fokozatokon mennek át. A voltairiánus royalizmusnak, ennek a furcsa válfajnak volt egy nem kevésbé furcsa párja: a bonapartista liberalizmus.
Más szellemi csoportok komolyabbak voltak. Az egyikben az elvet kutatták. A másikban a jogot tanulmányozták. Rajongtak az abszolútumért, korlátlan megvalósulásokat sejtettek; az abszolútum, éppen ridegségével, a szellemeket az azúr felé hajtja és meglebegteti őket a végtelenségben. A dogmánál semmi sem alkalmasabb ábrándok termelésére. És az ábrándozásnál semmi sem alkalmasabb a jövő kitermelésére. Hús és vér holnap, ami ma utópia.
A haladó gondolatnak titkos rejtekhelyei voltak. Valami kezdődő titkolódzás fenyegette "a fennálló rendet", amely gyanús és alattomos volt. A legnagyobb mértékben forradalmi jelenség. A hatalom hátsó gondolata az aknában beleütközik a nép hátsó gondolatába. Az érlelődő lázadások csak visszavágások a készülő államcsínyekre.
Akkor még Franciaországban nem voltak olyan hatalmas földalatti szervezetek, mint a német Tugendbund* és az olasz carbonari-szövetség;* de imitt-amott már sötét aknák ágaztak szét. Aixben megalakult a Cougourde (Lopótök);* Párizsban egyéb effajta egyesületek között megvolt az A. B. C. Barátainak egyesülete.
Mi volt ez az A. B. C. Barátainak egyesülete? Olyan egyesület, amelynek célja látszólag a gyermekek nevelése, valóságban azonban a férfiak talpra állítása.
Azt mondták magukról, hogy az A. B. C. Barátai. Az Aljassá Bélyegzett Céh: a nép volt. Ezt akarták felemelni. Ezen a szójátékon helytelen volna nevetni. A szójátékok néha súlyosak a politikában; bizonyság rá a Castratus ad castra* amelynek révén Narsesből parancsnokló tábornok lett; bizonyság rá: Barbari et Barberini;* bizonyság rá: Fueros y Fuegos;* bizonyság rá: Tu es Petrus et super hanc petram stb. stb.
Az A. B. C. Barátai nem voltak sokan. Csírájában levő titkos társaság volt ez; szinte azt mondhatnók, hogy klikk, ha ugyan a klikkekből hősök teremnének. Párizsban két helyen szoktak összegyűlni, a vásárcsarnok közelében egy Corinthe nevű kocsmában, amelyről később szó lesz és a Panthéon közében a Saint-Michel tér egyik kis kávéházában, amelynek Café Musain volt a neve, s amelyet azóta leromboltak; az előbbi találkozóhely közel volt a munkásoknak, az utóbbi a diákoknak.
Az A. B. C. Barátai rendes összejöveteleiket a Musain-kávéház egyik hátsó szobájában tartották. Ez a szoba eléggé távol esett a kávéháztól, amellyel nagyon hosszú folyosó kötötte össze, két ablaka volt és titkos lépcsőkijárata a kis Grés utcára. Itt dohányoztak, ittak, játszottak, kacagtak. Egészen hangosan beszéltek mindenről és halkan egyéb dolgokról. A falra a köztársaság korabeli Franciaországnak régi térképe volt fölszegezve, ami éppen elég útmutató lett volna arra, hogy fölébressze valami titkosrendőr szimatját.
Az A. B. C. Barátai nagyobbrészt diákok voltak, baráti szövetségben néhány munkással. Íme a vezetők nevei. Bizonyos mértékben a történelembe tartoznak ezek: Enjolras, Combeferre, Jean Prouvaire, Feuilly, Courfeyrac, Bahorel, Lesgle vagy Laigle, Joly, Grantaire.
Ezek a fiatalemberek a barátságuk révén mintegy családot alkottak. Laigle kivételével valamennyien délvidékiek voltak.
Ez a társaság figyelemre méltó volt. Beleveszett abba a láthatatlan mélységbe, amely mögöttünk van. Ennek a drámának azon a pontján, ameddig eljutottunk, talán nem lesz fölösleges egy fénysugarat vetíteni ezekre a fiatal fejekre, mielőtt az olvasó látná, amint belevesznek egy tragikus kaland homályába.
Enjolras, akit elsőnek neveztünk meg – majd később meglátjuk, hogy miért –, gazdag családnak egyetlen fia volt.
Enjolras kedves fiatalember volt, aki rettenetes is tudott lenni. Angyali szépség áradt el rajta. Olyan volt, mint valami vad Antinous.* Merengőn csillogó tekintetéből ítélve azt mondta volna az ember, hogy valamelyik előbbi életében már átesett a forradalmi apokalipszisen. Úgy élt benne a forradalom hagyománya, mintha kortársa lett volna. Tudta ennek a nagyszerű eseménynek minden apró részletét. Főpapi és harcos természet volt, ami meglepő az ilyen fiatalemberben. Miséspap és harcos katona volt; első tekintetre a demokrácia katonája; az időszerű mozgalmon túl az eszmény papja. Szeme mély tekintetű volt, szemhéja vöröses, alsó ajka vastag és könnyedén fitymáló, homloka magas. Az arcon a magas homlok olyan, mint a látóhatáron a hatalmas égboltozat. Mint bizonyos század eleji és múlt század végi, korán hírnévre vergődött fiatalemberek, ő is túlságosan fiatal volt, friss, mint a fiatal leányok, ámbár néha órákon át sápadtság ülte meg. Férfi volt már és még gyermeknek látszott. Huszonkét éves létére tizenhét évest mutatott. Komoly volt, mintha nem is tudott volna róla, hogy a földön olyan lény is van, amelynek nő a neve. Csak egy szenvedélye volt: a jog, csak egy gondolata: félrelökni az akadályokat. Az Aventinus-hegyen Gracchus lett volna; a Konventben Saint-Just. Észre sem vette a rózsákat, nem ismerte a tavaszt, nem hallotta a madarak dalát; Euadne* meztelen keble éppúgy nem izgatta volna, mint Aristogeitont;* a virágok neki is, mint Harmodiosnak,* csak arra lettek volna jók, hogy közéjük rejtse a kardját. Szigorú volt az örömeiben. Szűziesen lesütötte a szemét minden előtt, ami nem volt a köztársaság. A Szabadság rideg szerelmese volt. A beszéde szaggatott volt, ihletett, és mintha himnusz zúgott volna benne. Néha úgy hatott, mintha váratlanul szárnyakat bontott volna. Jaj annak a szerelmeskedésnek, amely melléje merészkedett volna! Ha a Cambrai tér, vagy a Saint-Jean-de-Beauvais utca valamelyik grizettje meglátta volna ezt az iskolából most kikerült fiút, ezt az apródtermetet, hosszú szőke szempilláit, kék szemét, szélben lobogó haját, rózsás arcát, érintetlen ajkait, remek fogait, ha ráéhezett volna erre a sugárzó hajnalra és próbára tette volna szépségét Enjolras-n, egy meglepő és félelmetes tekintet hirtelen megmutatta volna neki a mélységet, és megértette volna vele, hogy nem szabad összetéveszteni Beaumarchais szerelmeskedő "angyalkáját" Ezékiel rettenetes Kerubjával.
Enjolras mellett, aki a forradalom logikáját képviselte, Combeferre a forradalom filozófiáját testesítette meg. A forradalom logikája és filozófiája között az a különbség, hogy logikája a háborút vonhatja le következményül, viszont filozófiája csak a békébe torkollhat. Combeferre kiegészítette és helyreigazította Enjolras-t. Nem volt olyan magasröptű, de szélesebb területet fogott át. Azt akarta, hogy véssék be a lelkekbe az általános eszmék alapjául szolgáló elveket; így beszélt: Forradalom, de civilizáció; és a meredek hegy körül feltárta a roppant kék látóhatárt. Innen van, hogy Combeferre minden nézetében volt valami elfogadható és gyakorlatias. A forradalom Combeferre-rel elviselhetőbb volt, mint Enjolras-val. Enjolras a forradalom isteni jogát. Combeferre a természetes jogát testesítette meg. Az előbbi Robespierre-hez csatlakozott; az utóbbi Condorcet-vel érintkezett. Combeferre a hétköznapi emberek életét élte, inkább, mint Enjolras. Ha ennek a két fiatalembernek sikerült volna bejutnia a történelembe, az egyik lett volna az igazságos, a másik lett volna a bölcs. Enjolras férfiasabb volt, Combeferre emberibb. Homo és Vir* valóban ez az árnyalat volt közöttük a különbség. Combeferre szelíd volt, mint ahogy Enjolras zord volt, természetes tisztaságból. Szerette a polgártárs szót, de többre tartotta az ember szót. Szívesen így mondta volna: Hombre, mint a spanyolok. Mindent elolvasott, járta a színházakat, figyelemmel kísérte a nyilvános előadásokat, megtanulta Aragótól* a fénysarkítást, lelkesedett Geoffroy Saint-Hilaire* egyik előadásáért, amelyben a külső fejütőér és a belső fejütőér kettős szerepét magyarázta, hogy az egyik az arcot táplálja, a másik az agyvelőt; színvonalon volt, lépést tartott a tudománnyal, összehasonlította Saint-Simont Fourier-val, betűzgette a hieroglifeket, összetörte az útjába kerülő kavicsokat és geológiával foglalkozott, emlékezetből lerajzolt egy selyemlepkét, megjelölte a francia nyelvi hibákat az Akadémia Nagy Szótárában, tanulmányozta Puységurt* és Deleuze-t,* nem állított semmit, még a csodákat sem, nem tagadott semmit, még a kísérteteket sem, lapozgatott a Moniteur évfolyamaiban, álmodozott. Kijelentette, hogy a jövendő a tanító kezében van és nevelési kérdésekkel foglalkozott. Azt akarta, hogy a társadalom fáradhatatlanul dolgozzék az értelmi és erkölcsi színvonal emelésén, a tudomány terjesztésén, az eszmék körforgásba lendítésén, az ifjúság szellemének gyarapításán, és félt, hogy a módszerek jelenlegi szegénysége, a két vagy három úgynevezett klasszikus századra korlátozott irodalmi szempont fogyatékossága, a vaskalapos szőrszálhasogatók zsarnoki dogmatizmusa, a skolasztikus elfogultságok és beidegzettségek végül is mesterséges osztrigatenyészetté teszik kollégiumainkat. Tudós volt, purista, pontos, sokoldalú, magoló és egyúttal gondolkodó, "egészen az ábrándozásig", mondták a barátai. Hitt mindezekben az álmokban: a vasútban, sebészi műtéteknél a fájdalom kiküszöbölésében, a sötétkamra képének lerögzítésében, a villamos távíróban, a kormányozható léghajóban. Különben pedig egyáltalán nem ijedt meg azoktól a váraktól, amelyeket mindenfelé építettek az emberi nem ellen a babonák, a zsarnokságok és az elfogultságok. Azok közé tartozott, akik úgy gondolkodtak, hogy a tudomány végül is megkerüli ezeket az erődöket. Enjolras vezér volt, Combeferre vezető. Az ember szívesen harcolt volna az egyikkel és menetelt volna a másikkal. Nem mintha Combeferre nem lett volna képes a küzdelemre, ő bizony nem riadt vissza attól, hogy szemtől szembe ne mérkőzzék az akadállyal és elszánt erővel és nekidühödten meg ne támadja; de inkább kedvére volt lassan-lassan, az axiómák oktatásával, és pozitív törvények alkotásával kibékíteni az emberi nemet sorsával; és kétféle villamosság közül inkább a megvilágosítás, mint a gyújtogatás felé hajlott. Kétségtelen, hogy a tűzvész hajnalt támaszthat, de mért ne várnók meg a napfelkeltét? A tűzhányó világosságot áraszt, de a hajnal még több világosságot áraszt. Combeferre talán többre tartotta a szépség fehérségét a fenséges lángolásánál. A füsttől megzavart fényesség, az erőszakosság árán megszerzett haladás csak félig elégítette ki ezt az érzékeny és komoly szellemet. Megriadt attól, hogy a népet fejjel belehajszolják az igazságba, megriadt 93-tól; azonban a pangás még inkább ellenére volt, érezte benne a rothadási és a halált; mindent összevéve jobban szerette a tajtékot, mint a fertőzetet, és többre tartotta a hegyi patakot a csatornánál, és a Niagara-vízesést a mont-fauconi tónál. Szóval nem akart sem megállni, sem rohanni. Míg forrongó barátai, akik lovagok módjára bomlottak az abszolútumért, imádták és sóvárogták a ragyogó forradalmi kalandokat, addig Combeferre inkább arra hajlott, hogy csak hadd dolgozzék a haladás, a jó haladás, amely talán hideg, de tiszta; módszeres, de kifogástalan; flegmatikus, de megzavarhatatlan. Combeferre letérdelt volna és összekulcsolta volna kezeit, hogy a jövendő a maga tisztaságában érkezzék el, és hogy semmi meg ne zavarja a népek roppant, erényes fejlődését. A jónak ártatlannak kell lennie, hajtogatta szüntelen. És csakugyan, ha a forradalom nagysága az, hogy mereven a kápráztató eszményre szegzi szemét és felröppen hozzá villámokon át, vérrel és tűzzel karmaiban, a haladásnak éppen az a szépsége, hogy nincs rajta folt; és Washington között, aki az egyiket képviseli, és Danton között, akiben a másik testesül meg, ugyanaz a különbség, mint a hattyúszárnyú angyal és a sasszárnyú angyal között.
Jean Prouvaire egy árnyalattal még szelídebb volt, mint Combeferre. Jehannak* nevezgette magát afféle kis futó szeszélyből, amely együtt jár azzal a hatalmas és mély mozgalommal, amelyből a középkornak oly nélkülözhetetlen tanulmánya fakadt. Jean Prouvaire szerelmes volt, cserépvirágot ápolt, fuvolázott, verseket írt, szerette a népet, sajnálta a nőt, siratta a gyermeket, egyforma bizalommal ölelte magához a jövendőt s az Istent és kárhoztatta a forradalmat, hogy porba hullatott egy királyi fejet, André Chénier* fejét. Rendesen lágy volt a hangja és egyszerre csak férfiassá erősödött. Művelt volt, már szinte tudós és majdnem orientalista. Mindenekfelett jó ember volt; és költészet dolgában a végtelent kereste, ami rendkívül egyszerű dolog annak szemében, aki tudja, hogy a jóság milyen közel van a nagyszerűséghez. Tudott olaszul, latinul, görögül és héberül; és ez csak arra kellett neki, hogy négy költőt olvasgasson: Dantét, Juvenalist, Aischylost és Izaiást. A francia irodalomban többre tartotta Corneille-t Racine-nál és Agrippa d'Aubignét Corneille-nél.* Szívesen csatangolt a vadzabos és búzavirágos mezőkön és a fellegekkel majd nem éppen annyit foglalkozott, mint az eseményekkel. Szellemének két iránya volt, egyfelől az ember, másfelől az Isten; vagy tanulmányozott, vagy szemlélődött. Egész nap szociális kérdésekben merült el: munkabér, tőke, hitel, házasság, vallás, gondolatszabadság, szabad szerelem, nevelés, bűnözés, nyomor, társulás, tulajdon, termelés és elosztás, a földi rejtély, amely árnyékot vet az emberi hangyabolyra; és esténként a csillagokat, ezeket a roppant lényeket szemlélte. Ő is gazdag család egyetlen gyermeke volt, mint Enjolras. Szelíden beszélt, lehajtotta a fejét, lesütötte a szemét, zavarodottan mosolygott, hanyagul öltözködött, szögletes volt, minden semmiségért elpirult, nagyon félénk volt. Különben pedig rettenthetetlen.
Feuilly legyezőkészítő munkás volt, apátlan-anyátlan árva, keserves munkával három frankot keresett naponta, és csak egy gondolata volt, hogy felszabadítsa a világot. Volt más gondja is: önmaga művelése; ezt úgy hívta, hogy önmagának felszabadítása. A maga erejéből tanult meg olvasni és írni; mindent a maga erejéből tanult meg, amit tudott. Feuilly nemes szív volt. Végtelen volt az ölelése. Ez az árva magához ölelte a népeket. Mivel nem volt anyja, a hazán járt a gondolata. Azt akarta, hogy a földön egyetlenegy hazátlan ember se legyen. A nép gyermekének mélységes ihletével melengette magában azt, amit ma nemzetiségi gondolatnak nevezünk. Öntudatosan azért tanulta a történelmet, hogy az okok ismeretében felháborodhasson. Az utópistáknak ebben a fiatal gyülekezetében, amely főképpen Franciaországgal foglalkozott, ő képviselte a külföldet. Különösen foglalkoztatta Görögország, Lengyelország, Magyarország, Románia, Olaszország. Szüntelenül ezeket a neveket hangoztatta, ha kapóra jöttek, ha a hajuknál fogva rángatta elő őket, a jogérzet szívósságával. Törökország uralma Kréta és Tesszália felett, Oroszországé Varsó felett, Ausztriáé Velence felett, ezek az erőszakosságok felháborították. Valamennyi között legjobban az 1772. évi roppant erőszakosság* miatt lázadozott. Nincs fölényesebb ékesszólás, mint mikor az igazság fűti a felháborodást, és ő mestere volt ennek az ékesszólásnak. Kimeríthetetlenül tudott beszélni erről a gyalázatos dátumról, 1772-ről, a nemes és vitéz népről, amelyet árulással leigáztak, erről a hármasban elkövetett gaztettről, erről a szörnyű orvtámadásról, valamennyi rémítő országleigázás példájáról és mintaképéről, amely azóta már annyi nemes nemzetre lesújtott, hogy úgy mondjuk, megsemmisítette születési bizonyítványukat. A jelenkor minden társadalmi merénylete Lengyelország felosztásából származik. Lengyelország felosztása olyan elmélet, amelynek következménye minden mai politikai gonosztett. Immár majdnem száz éve nem volt zsarnok, nem volt áruló, aki ne láttamozta volna, ne ismerte volna el, ne ellenjegyezte volna és ne írta volna alá Lengyelország felosztását, ne varietur.* Ha lapozgatunk az újkori árulások okmányaiban, ez a legelső. A bécsi kongresszus ezt a bűnt tanulmányozta, mielőtt a magáét elkövette volna. 1772-ben felhangzik a hallali, 1815-ben nekiesnek a koncnak. Ez volt Feuilly fejtegetéseinek állandó tárgya. Ez a szegény munkás az igazság gyámjául szegődött, és az igazság azzal kárpótolta, hogy naggyá tette. Valóban van örökkévalóság a jogban. Varsó éppúgy nem lehet tatárrá, mint ahogy Velence nem lehet németté. A királyok fáradsága ezen a ponton kárba vész és odalesz a becsületük. Az elmerült haza előbb vagy utóbb felbukkan a felszínen és újra feltűnik. Görögország ismét Görögországgá lesz; Olaszország ismét Olaszországgá lesz. A jog tiltakozása a befejezett tény ellen örökre él. Egy nép elrablása nem évül el. Az ilyen nagy tolvajlásoknak nincs jövendőjük. Egy népből nem lehet úgy kifejteni a jelzést, mint valami zsebkendőből.
Courfeyrac apját de Courfeyrac úrnak hívták. A Restauráció polgárságának az arisztokráciával és a nemességgel kapcsolatban az a téveszméje volt, hogy sokat adott erre a de szócskára. Ennek a szócskának, jól tudjuk, nincs semmi jelentősége. Azonban a La Minerve korának polgárai oly nagyra becsülték ezt a szegény de szócskát, hogy a többiek úgy érezték: kénytelenek lemondani róla. De Chauveline* úr egyszerűen Chauveline úrnak, de Caumartin* úr csak Caumartin úrnak, de Constant de Rebecque úr Benjamin Constant-nak, de Lafayette úr csak Lafayette úrnak nevezte magát. Courfeyrac nem akart elmaradni tőlük és egyszerűen Courfeyracnak nevezte magát.
Courfeyracról szinte elég is ennyi; beérhetjük ezzel az utalással: Courfeyrac, lásd Tholomyés.
Courfeyracban csakugyan megvolt az ifjúságnak az a lendülete, amelyet a ficánkoló szellemesség szépségének lehetne nevezni. Később ez kihamvad, mint a kiscica bájossága, és ez az egész kedvesség a kétlábúaknál nyárspolgárrá, és a négylábúaknái kandúrrá közönségesedik.
A nemzedékek, amelyek egymást váltják az iskolákban, a fiatalság újabb évfolyamai áthagyományozzák egymásra ezt a szellemet, kézről kézre adják, quasi cursores* és majdnem mindig változatlan marad; annyira, hogy mint az imént említettük, az, aki Courfeyracot 1828-ban hallgatta volna, azt hitte volna, hogy Tholomyést hallgatja 1817-ben. Csakhogy Courfeyrac derék fiú volt. A szellem látszólagos külső hasonlósága alatt közte és Tholomyés közt nagy volt a különbség. A bennük élő rejtett ember más volt az elsőnél és más a másodiknál. Tholomyésben ügyvéd rejlett, Courfeyracban pedig lovag.
Enjolras volt a vezér, Combeferre volt a vezető, Courfeyrac volt a gócpont. A többiek több fényt árasztottak, ő több meleget adott; annyi bizonyos, hogy a gócpontnak minden tulajdonsága megvolt benne, a kerekdedség is, a sugárzás is.
Bahorel szerepelt az 1822. júniusi véres zavargásban, az ifjú Lallemand* temetése alkalmával.
Bahorel jó kedélyű és rossz modorú fiú volt, derék, tékozló és pazarló néha a nagylelkűségig, fecsegő néha az ékesszólásig, vakmerő néha az arcátlanságig; az elképzelhető legrakoncátlanabb fickó; merész mellényei voltak és rikító vörös véleményei; nagy bajkeverő, vagyis mindennél jobban szeretett valami veszekedést, ha nem akadt lázadás, és mindennél jobban szeretett egy lázadást, ha épp nem akadt forradalom; mindig kész volt beverni egy-egy ablakát, felszedni az utca kövezetét, aztán megbuktatni a kormányt, csak azért, hogy lássa a hatást; tizenegyedik éve volt már az egyetemen. Beleszagolt a jogba, de nem tanulta. A jelszava ez volt: ügyvéd nem leszek! És a címere egy éjjeliszekrény, amelyben négyszögletes ügyvédi sapka látszott. Valahányszor elment a jogi kar előtt, ami ritkán esett meg vele, begombolta a kabátját – a felöltőt akkor még nem találták fel – és így tette meg egészségügyi óvó intézkedéseit. A jogi kar főkapujára ezt mondta: milyen szép aggastyán! És Delvincourt úrra, a dékánra: milyen szép műemlék. Az előadásokban tréfás versekre való tárgyat, tanáraiban pedig karikatúrára való alkalmat látott. Könnyedén a nyakára hágott meglehetős nagy zsebpénzének, valami háromezer franknak. Szülei parasztok voltak, akikbe beleverte a fiuk iránti tiszteletet.
Így beszélt róluk: Parasztemberek, nem pedig polgárok; és éppen ezért értelmesek.
Bahorel szeszélyes ember volt, hol az egyik, hol a másik kávéházba járt; a többieknek törzskávéházuk volt, neki nem. Ő csavargott. Tévelyegni emberi dolog, csavarogni párizsi. Alapjában véve mély szellemű és gondolkodó ember volt, ami nem is látszott meg rajta.
Ő volt az összekötő kapocs az A. B. C. Barátai és más, alakulófélben levő társaságok között, amelyek később kijegecesedtek.
Ezeknek a fiatal fejeknek a gyülekezetében volt egy kopasz is.
Avaray márki,* akit XVIII. Lajos hercegi rangra emelt, mert menekülésekor bérkocsiba segítette, meséli, hogy 1814-ben, mikor a király Franciaországba visszatérvén Calais-ban partra szállt, egy férfi kérvényt adott át neki.
– Mi a kérése? – kérdezte a király.
– Sire, postamesteri állást kérek.
– Mi a neve?
– L'Aigle.*
A király összeráncolta a szemöldökét, megnézte a kérvény aláírását, és látta, hogy a név így van írva: LESGLE. Ez az éppenséggel nem bonapartista helyesírás megindította a királyt, és elkezdett mosolyogni.
– Sire – kezdte újra a kérvényező –, az én ősöm kutyapecér volt, akinek Lesgueules* volt a gúnyneve. Ebből a csúfnévből lett az én nevem. Az én nevem Lesgueules, összevonva Lesgle, romlottan L'Aigle.
Erre aztán a király még jobban nevetett. Később ennek az embernek, szándékosan vagy véletlenségből, a meaux-i postamesterséget adományozta.*
A társaság kopasz tagja ennek a Lesgle-nek vagy Légle-nek a fia volt, és így írta alá a nevét: Légle de Meaux. A pajtásai rövidség okáért Bossuet-nek nevezték.
Bossuet olyan vidám fiú volt, akire rájárt a szerencsétlenség. Különös nevezetessége volt az, hogy semmi sem sikerült neki. Ezzel szemben ő mindenen kacagott. Huszonöt éves korára kopasz volt. Az apja nagy nehezen házat és földet vett magának; azonban neki, a fiának, az volt a legsürgősebb dolga, hogy valami balul kiütött spekuláció révén elveszítette a földet is, a házat is. Semmije sem maradt. Volt tudománya, volt benne szellem, de mindegyik csütörtököt mondott. Minden cserbenhagyta, minden megcsalta; amit épített, az a fejére omlott. Ha fát vágott, lecsapta valamelyik ujját. Ha szeretője volt, hamarosan rájött, hogy barátja is van. Minden pillanatban lesújtott rá valami csapás; ezért volt olyan vidám. Ezt mondogatta: Csak úgy zuhog a fejemre a balszerencse! Nemigen döbbent meg, mert a balesetre el volt készülve, a balszerencsét derülten fogadta, és nevetett a sors piszkálódásain, mint olyasvalaki, aki érti a tréfát. Szegény volt, azonban kedélyességének tarisznyája kimeríthetetlen. Hamarosan elfogyott az utolsó garasa is, de sohasem fogyott el a kacagása. Mikor a balsors belépett hozzá, szívesen köszöntötte ezt a régi ismerősét; megveregette a katasztrófák hasát; bizalmas lábon állt a végzettel, annyira, hogy becéző nevén szólítgatta.
– Szevasz, balfiú – mondta neki.
A sorsnak ezek az üldözései leleményessé tették. Mindig tudott segíteni magán. Sohasem volt pénze, de módot tudott találni, ha akart, a "féktelen költekezésre". Egy éjszaka annyira ment, hogy száz frankot vert el egy vacsorára kettesben, valami csitrivel, úgyhogy a dorbézolás közepén ez az emlékezetes mondás csattant ki belőle: "Ötaranyos kislány, húzd le a cipőmet is."
Bossuet lassú léptekkel haladt az ügyvédi hivatás felé; Bahorel módjára tanulta a jogot. Bossuet-nek nemigen volt lakása; néha egyáltalán nem volt. Egyszer az egyiknél, másszor a másiknál, leggyakrabban Jolynál lakott. Joly orvostanhallgató volt, s két évvel fiatalabb Bossuet-nél.
Joly volt a fiatal Képzelt Beteg. Az orvostudománynak köszönhette, hogy inkább beteg volt, mint orvos. Huszonhárom éves korára meg volt győződve róla, hogy csupa betegség, és az életét azzal töltötte, hogy a nyelvét vizsgálgatta a tükörben. Azt állította, hogy az ember is mágneses, mint valami tű, és a szobájában az ágyát fejjel délnek, lábbal pedig északnak állította, hogy éjjel a vérkeringése ne legyen ellentétes irányú a földgömb nagy mágneses áramával. Viharok idején az ütőerét tapogatta. Különben a legvidámabb volt valamennyi közt. Mindezek az össze nem illő tulajdonságok, fiatalság, bolondság, nyavalygás, kedélyesség, jól megfértek egymással és valami különc és kellemes ember alakult ki belőlük, akit az l-es mássalhangzó-csoportokkal pazarul dobálózó pajtásai Jollllynak neveztek.
– Ellenghetsz négy l-en – mondta neki Jean Prouvaire.
Jolynak az volt a szokása, hogy a sétabotja gombjával bökdöste az orrát, ami éles észre vall.
Mindezeknek az egymástól ennyire elütő fiatalembereknek, akikről, mindent összevéve, csak komolyan szabad beszélni, közös vallásuk volt: a Haladás.
Valamennyi a francia forradalom édesgyermeke volt. A legléhábbakon is ünnepélyesség ömlött el, ha kimondták ezt az évszámot: 89. Test szerint való apáik feuillant-ok,* royalisták, doktrinerek voltak, vagy voltak annak idején; nem volt fontos; fiatalok voltak, semmi közük sem volt ehhez az őket megelőző összevisszasághoz; ereikben az elvek tiszta vére csörgedezett. Közbeeső árnyalat nélkül kapcsolódtak a megvesztegethetetlen joghoz és az abszolút kötelességhez.
Miután felvették és beavatták őket, titokban munkálkodtak az eszményen.
E sok szenvedélyes szív és meggyőződéses szellem között volt egy szkeptikus. Hogy került ide? Az ellentétesség révén. Ennek a szkeptikusnak Grantaire volt a neve és rendszerint ilyen talányosan írta alá magát:* R. Grantaire; olyan ember volt, aki gondosan óvakodott attól, hogy valahogy ne higgyen valamit. Különben egyike volt azoknak a diákoknak, akik párizsi tanulmányaik idején a legtöbbet tanultak; tudta, hogy a legjobb kávé a Café Lemblin-ben kapható, hogy a legjobb biliárd a Café Voltaire-ben van, hogy a legjobb kalácsok és a legpompásabb kislányok az Ermitage-ban találhatók a Maine körúton, a legkitűnőbb roston sült csirke Saguet mamánál, a legnagyszerűbb hagymás hal a Cunette-sorompónál és bizonyos könnyű kis fehér bor a Combat-sorompónál. Mindenre tudta a jó helyeket; ezen felül tudott gáncsolni és rúgni, tudott bizonyos táncokat, és nagyszerűen bánt a bottal. Ráadásul nagy ivó volt. Elképzelhetetlenül csúf volt; Irma Boissy, ennek az időnek leggyönyörűbb cipőmintázónője, úgy felháborodott a csúfságán, hogy a véleményét így foglalta össze: Grantaire lehetetlen; azonban Grantaire elbizakodottságában nem zavartatta magát. Gyöngéden és merőn nézett minden nőre, mintha valamennyiről ezt mondta volna: ha én akarnám! Barátaival mindenképpen el akarta hitetni, hogy minden nő bomlik érte.
Mindezek a jelszavak: a nép joga, az ember joga, társadalmi szerződés, francia forradalom, köztársaság, demokrácia, emberség, civilizáció, vallás, haladás: Grantaire szerint egy hajszál híján nem jelentettek semmit. Mosolygott rajtuk. A szkepticizmus, az értelemnek ez a száraz odvasodása, egyetlen eszményt sem hagyott épen a lelkében. Ironikusan élt. Alapelve ez volt: csak egy bizonyosság van, a teli poharam. Kicsúfolta minden pártnak minden önfeláldozását, a testvért éppúgy, mint az apát, az ifjabb Robespierre-t* éppúgy, mint Loizerolles-t*.
– Ugyan sokat értek vele, hogy meghaltak – kiáltott fel. A feszületre ezt mondta: – Végre egy bitófa, amely sikert aratott. – Nők után szaladgált, játszott, dorbézolt, gyakran részeg volt és rontotta ezeknek a fiatal álmodozóknak a kedvét, mert folyton ezt dúdolta: – Szeretem a lányokat, szeretem a jó bort. Dallama: Éljen IV. Henrik.*
Különben ebben a szkeptikusban volt egyetlen fanatizmus. Ennek a fanatizmusnak nem eszmény, nem dogma, nem művészet, nem tudomány, hanem egy ember volt a tárgya: Enjolras. Grantaire csodálta, szerette és tisztelte Enjolras-t. Az abszolút szellemeknek ebben a falanxában kihez csatlakozott ez az anarchisztikus kételkedő? A legabszolútabbhoz. Milyen módon nyűgözte le Enjolras? Eszméivel? Nem. Jellemével. Gyakran tapasztalt tünemény ez. Egy szkeptikus, aki hozzátapad egy hívőhöz, ez olyan egyszerű valami, mint a kiegészítő színek törvénye. Vonz bennünket az, ami hiányzik belőlünk. Senki sem szereti úgy a napot, mint a vak. A törpe lány imádja az ezreddobost. A békának szüntelenül az égen jár a tekintete: miért? Hogy lássa a röpködő madarakat. Grantaire, akiben csúszott-mászott a kételkedés, gyönyörködve nézte Enjolras-ban a hit szárnyalását. Szüksége volt Enjolras-ra. Anélkül, hogy világosan számot tudott volna adni magának róla, és anélkül, hogy eszébe is jutott volna megmagyarázni önmagának, ez a szűzies, egészséges, szilárd, egyenes, kemény és hófehér jellem elbűvölte. Ösztönszerűen csodálta a maga ellentétét. Puha, hajlékony, zilált, beteg, alaktalan gondolatai úgy tapadtak Enjolras köré, mint valami gerincoszlop köré. Erkölcsi angolkórjában erre a szilárdságra támaszkodott. Enjolras mellett Grantaire megint lett valamivé. Különben ő maga két, látszólag összeférhetetlen elemből volt összetéve. Gúnyos volt és kedélyes. Közömbös volt és szeretett. Értelme fittyet hányt a hitnek, szíve nem tudott fittyet hányni a barátságnak. Gyökeres ellentmondás; mert az érzelem egyúttal meggyőződés. Ő ilyen volt. Vannak emberek, akik mintha arra születtek volna, hogy másnak a hátlapja, a megfordítottja, a visszája legyenek. Ilyenek: Pollux,* Patroklos,* Nisus,* Eudamidas,* Hephaistion,* Pechméja.* Ezek csak úgy tudnak élni, ha egy másikhoz támaszkodnak; a nevük folytatás és csak úgy lehet leírni, ha előtte van az és kötőszó; életük nem a tulajdon életük; csak a másik fele egy sorsnak, amely nem az ő sorsuk. Grantaire ilyen ember volt. A visszája volt Enjolras-nak.
Szinte azt lehetne mondani, hogy a rokonságok már az ábécé betűinél kezdődnek. Az ábécében az O és a P elválaszthatatlanok. Tetszésünk szerint mondhatjuk ezt: O és P, vagy ezt: Orestes es Pylades.*
Grantaire e fiatalemberek körében Enjolras igazi csatlósaként tanyázott; ebben élt; csak itt érezte jól magát; mindenütt velük volt. Az volt az öröme, ha láthatta gomolyogni ezeket a sziluetteket a bor gőzében. Eltűrték a jelenlétét a jókedvéért.
Enjolras, hivő létére, megvetette kételkedéséért és józan létére megvetette iszákosságáért. Valami kis fölényes szánakozást juttatott neki. Grantaire afféle nem szívesen látott Pylades volt. Ámbár Enjolras mindig durván szidta, keményen visszalökte, ő elvetetten is mindig visszajött és így beszélt Enjolras-ról: Milyen gyönyörű márványszobor.

II

Bossuet halotti beszéde Blondeau felett

Valamelyik délután, amely, mint látni fogjuk, valahogy összeesett a fentebb elbeszélt eseményekkel, Laigle de Meaux lomhán odatámaszkodott a Musain-kávéház ajtófélfájához. Olyan volt, mint valami szabadságolt kariatisz; nem hordott semmit, csupán az álmodozását. Elnézte a Saint-Michel teret. A támaszkodás egyik módja az állva heverésnek, amit szeretnek a gondolkodók. Laigle de Meaux gondolkodott, búskomorság nélkül, valami kis baleseten, amely tegnapelőtt érte a jogi karon, és amely módosította a jövendőre vonatkozó személyes terveit, amelyek különben is meglehetősen homályosak voltak.
Az ábrándozás nem akadálya annak, hogy egy kocsi arra ne haladjon, és hogy a gondolkodó észre ne vegye a kocsit. Laigle de Meaux, akinek a szeme valahogy bizonytalanul révedezett, ezen az alvajáráson keresztül, észrevett egy kétkerekű kocsit, amely a téren baktatott, lépésben ment és mintegy határozatlanul. Mit akar ez a kocsi? Miért megy lépésben? Laigle szemügyre vette. A kocsiban a kocsis mellett fiatalember ült, a fiatalember előtt pedig meglehetősen nagy kézitáska pihent. A kézitáskáról a szövetéhez varrt táblán nagy fekete betűkkel ez a név meredt a járókelők szemébe: MARIUS PONTMERCY.
Erre a névre Laigle változtatott a helyzetén. Kiegyenesedett és odakiáltott a kocsiban ülő fiatalembernek:
– Marius Pontmercy úr!
A kocsi a megszólításra megállt.
A fiatalember, aki mintha maga is mélyen elgondolkozott volna, felnézett.
– Mi az? – kérdezte.
– Ön Marius Pontmercy úr?
– Igen.
– Kerestem önt – szólt oda Laigle de Meaux.
– Hogyhogy? – kérdezte Marius; mert hiszen csakugyan ő volt, épp nagyapjától távozott, és most itt állt előtte valaki, akit először látott életében.
– Nem ismerem önt.
– Én sem, én sem ismerem önt – felelte rá Laigle.
Marius azt hitte, hogy mókás emberrel találkozott, és valami becsapás kezdődik itt a nyílt utcán. Ebben a pillanatban nem volt éppen barátságos hangulatban. Összeráncolta a szemöldökét. Laigle de Meaux rendületlenül folytatta:
– Ön nem volt tegnapelőtt az előadáson.
– Lehetséges.
– Bizonyos.
– Ön diák? – kérdezte Marius.
– Igen, uram. Mint ön. Tegnapelőtt véletlenül elmentem az előadásra. Hisz ön tudja, ilyesmire is ráfanyalodik néha az ember. A tanár éppen névsort olvasott. Ön tudja, hogy ilyenkor milyen nevetségesek. Ha a harmadik fölszólításra nem jelentkezik, kitörlik a névsorból. Hatvan frank kirepül az ablakon.
Marius felfigyelt, Laigle folytatta:
– Blondeau olvasott névsort. Ismeri Blondeau-t, nagyon hegyes és nagyon gonosz orra van, és kéjjel szimatolja, hogy ki nincs jelen. Aljasul a P betűvel kezdte. Én oda se hallgattam, mert semmi közöm ehhez a betűhöz. A névsorolvasás jól ment. Senkit sem törölt ki. Mindenki jelen volt. Blondeau elszontyolodott. Magamban ezt mondtam: Blondeau drágám, ma nem fogsz egy icurka-picurka kivégzést se végrehajtani. Egyszerre csak Blondeau ezt a nevet olvassa: Marius Pontmercy. Senki sem felel. Blondeau duzzadó reménnyel ismétli hangosabban: Marius Pontmercy. És felveszi a tollat. Uram, nekem van szívem. Hirtelenében átcikázott a fejemen: tessék, itt ez a derék fiú, most mindjárt kitörli. Vigyázzunk csak. Életrevaló fiú bizonyosan és nem pontos. Ez nem afféle jó tanuló. Ez nem afféle magoló gép. Nem olyan tanuló, aki tanul, nem valami pedáns gólya, aki csak úgy köpi a tudományt, az irodalmat, a teológiát és a bölcsességet, nem afféle felsallangozott négylábú hülye; minden karra egy lábat számítva. Tiszteletre méltó naplopó ez, aki csavarog, kirándul, grizettekkel tölti az idejét, udvarol a szép nőknek, és ebben a pillanatban talán éppen a szeretőmnél van. Mentsük meg. Vesszen Blondeau! Ebben a pillanatban Blondeau bemártotta fekete törlő-tollát a tintába, végigjártatta rőt szemét a hallgatóságon és harmadszor ismételte: –Marius Pontmercy! – Én rávágtam: – Jelen! – Ennek az eredménye az, hogy önt nem törölték ki.
– Uram!… – dadogta Marius.
– És hogy engem, engem kitöröltek – tette hozzá Laigle de Meaux.
– Nem értem önt – szólt Marius.
Laigle folytatta:
– Nagyon egyszerű. Közel voltam a katedrához, hogy felelhessek, és közel az ajtóhoz, hogy kiszökhessem. A tanár valahogy szúrósan rám szegezte a szemét. Egyszerre csak Blondeau, akinek ugyanolyan gonosz indulatú az orra, mint amilyenről Boileau beszél, átugrott az L betűre. Az L az én betűm. Meaux-ból való vagyok, és Lesgle a nevem.
– L'Aigle! – vágott közbe Marius. – Milyen gyönyörű név!
– Uram, Blondeau odaért ehhez a gyönyörű névhez és elharsogta: Laigle! Én rávágtam: Jelen! Ekkor Blondeau rám nézett, szelíden, mint a tigris, elmosolyodott, és csak ennyit mondott:
– Ha ön Pontmercy, akkor nem lehet Laigle. – Kellemetlennek látszik ez a mondás önre nézve, azonban csak rám nézve volt gyászos. Csak ennyit mondott és kitörölt.
Marius felkiáltott:
– Uram, végtelenül bánt a dolog…
– Mindenekelőtt – vágott a szavába Laigle –, kérem, engedje bebalzsamoznom Blondeau-t a jó szagú magasztalás néhány frázisába. Tegyük fel, hogy meghalt. Nem volna nagy dolog, nem sokat változtatna soványságán, sápadtságán, fagyosságán, merevségén és szagán. És én azt mondom: Erudimini quijudicatis terram.* Itt nyugszik Blondeau. Blondeau, az Orr, Blondeau Nasica, a fegyelem ökre, bos disciplinae, a névsor kopója, a névsorolvasás angyala, aki egyenes volt és kereken beszélt, pontos, rideg, becsületes és undorító. Isten törölje ki, mint ahogy ő kitörölt engem.
Marius újra kezdte:
– Vigasztalhatatlan vagyok…
– Fiatalember – intette Laigle de Meaux –, tanuljon ebből a leckéből. A jövőben legyen pontos.
– Igazán, ezerszer bocsánatot kérek.
– Ne tegye ki többé a felebarátját annak, hogy kitöröljék.
– Kétségbe vagyok esve…
Laigle felkacagott.
– Én pedig odáig vagyok a gyönyörűségtől. Már azon a lejtőn voltam, hogy ügyvéd lesz belőlem. Ez a kitörlés megmentett. Lemondok a szószék diadalairól. Nem fogom védelmezni az özvegyet és nem fogom támadni az árvát. Nincs talár, nincs bojtárkodás. Íme, megérdemeltem a kitörlést. Önnek köszönhetem, Pontmercy úr. Elhatározott szándékom, hogy ünnepélyes köszönő látogatást teszek önnél. Hol lakik?
– Ebben a kocsiban – felelte Marius.
– Ez a gazdagság jele – vágta rá Laigle nyugodtan. – Gratulálok, ezért a lakásért kilencezer frankot fizet évente.
Ebben a pillanatban Courfeyrac lépett ki a kávéházból.
Marius szomorún elmosolyodott.
– Két óra óta lakom ebben a lakásban és már szeretnék kiszabadulni belőle, de hát furcsa egy dolog ez, nem tudom, hova menjek.
– Uram – szólította meg Courfeyrac –, jöjjön hozzám.
– Enyém volna az elsőség – jegyezte meg Laigle –, csakhogy nincs lakásom.
– Hallgass, Bossuet – szólt rá Courfeyrac.
– Bossuet – dadogta Marius –, de azt hittem, hogy önnek Laigle a neve.
– Laigle de Meaux – felelte Laigle –, képletesen Bossuet.
Courfeyrac felszállt a kocsira.
– Kocsis – rendelkezett –, Porte-Saint-Jacques szálló!
És Marius még aznap este megtelepedett a Porte-Saint-Jacques szálló egyik szobájában Courfeyrac tőszomszédságában.

III

Marius megdöbbenései

Marius néhány nap alatt megbarátkozott Courfeyrackal. Az ifjúság a gyors összeforrások és a hirtelen behegedések kora. Marius Courfeyrac mellett szabadon lélegzett, ami meglehetősen új dolog volt neki. Courfeyrac nem faggatta. Eszébe sem jutott. Ebben a korban az arc azonnal elmond mindent. A szó fölösleges. Sok fiatalember van, akiről el lehet mondani, hogy az arca mindent kifecseg. Csak egymásra néznek, és már ismerik egymást.
Mégis egy reggel Courfeyrac hirtelen ezzel a kérdéssel csapott rá:
– Igaz is, van politikai véleménye?
– Hogyne! – mondta Marius, szinte sértődötten a kérdés miatt.
– Micsoda ön?
– Demokrata bonapartista vagyok.
– Ártatlan egérszürke árnyalat – állapította meg Courfeyrac.
Másnap Courfeyrac elvezette Mariust a Musain-kávéházba. Aztán mosolyogva a fülébe súgta:
– Be kell vezetnem önt a forradalomba. – És bevezette az A. B. C. Barátainak a szobájába. Bemutatta barátainak és halkan ezt az egyszerű szót mondta csak, amit Marius nem értett:
– Növendék.
Marius szellemi darázsfészekbe pottyant. Különben, ámbár hallgatag és komoly volt, nem volt sem a legföldhöztapadtabb, sem a legfegyvertelenebb.
Marius, aki eddig magányosan élt és megszokásból és ízlése szerint hajlamos volt a monológra és a halk szavakra, kissé megriadt attól, hogy ezek a fiatalemberek így zúgnak itt körülötte. Mindezek a különféle ösztönzések nyugtalanították, és egyúttal ide-oda hányták-vetették. Ezeknek a szabad és dolgozó szellemeknek zűrzavaros cikázása felkavarta gondolatait. Néha ebben az összevisszaságban oly messzire elkalandoztak, hogy alig-alig tudott megint rájuk találni. Csak hallgatta, milyen meglepő modorban beszélnek filozófiáról, irodalomról, művészetről, történelemről, vallásról. Különös alakok sejlettek fel előtte; és mivel nem a kellő távlatból nézte őket, nem volt bizonyos benne, hogy vajon nem a káoszt látja-e. Mikor szakított nagyapja nézeteivel apja nézete kedvéért, akkor azt hitte, hogy megállapodott; most bizonyos nyugtalansággal és úgy, hogy még magának sem merte megvallani, gyanította, hogy még nem állapodott meg. Az a szemszög, amelyből mindent nézett, kezdett megint eltolódni. Bizonyos ingadozás lendítette ki agyának egész látóhatárát. Furcsa belső bútortologatás. Szinte szenvedett belé.
Úgy látszott, hogy e fiatalemberek előtt semmi sem szent. Marius minden tárgyban különös véleményeket hallott, melyek kellemetlenül érintették még félénk szellemét.
Egy színlap járt kézről kézre, amelyen a régi, úgynevezett klasszikus műsor valamelyik tragédiájának a címe ékeskedett.
– Vesszen a polgárok szíve szerint való tragédia! – kiáltott Bahorel.
És Marius hallotta, amint Combeferre rávágta:
– Nincs igazad, Bahorel. A polgárság szereti a tragédiát és ezen a ponton hagyjuk csak békén a polgárságot. A parókás tragédia* létezésének is megvan a maga oka, és én nem tartozom azok közé, akik Aischylos nevében kétségbevonják a létjogosultságát. Vannak a természetben befejezetlen dolgok, vannak a teremtésben teljesen kész paródiák; csőr, amely nem csőr, szárny, amely nem szárny, úszóhártya, amely nem úszóhártya, láb, amely nem láb, fájdalmas hápogás, amelytől kacaghatnékja támad az embernek, íme a kacsa.
Nos, ha egyszer a szárnyas létezhetik a madár mellett, nem látom okát, hogy miért ne létezhetne a klasszikus tragédia az antik tragédia mellett.
Máskor a véletlen úgy hozta, hogy Marius a Jean-Jacques Rousseau utcán ment át Enjolras és Courfeyrac között.
Courfeyrac megfogta a karját.
– Ide figyeljen. Ez a Plátriére utca, amelyet ma Jean-Jacques Rousseau utcának neveznek, mert körülbelül hatvan évvel ezelőtt egy különös házaspár lakott benne, Jean-Jacques volt és Thérése.* Bizonyos időközökben kisgyerekeik születtek, Thérése szülte, Jean-Jacques lelencházba adta őket.
Enjolras ráförmedt Courfeyracra.
– Egy szót se Jean-Jacques ellen! Csodálom ezt az embert. Gyermekeit megtagadta, igaz, de magához ölelte a népet.
A fiatalemberek közt egyik sem ejtette ki ezt a szót: a császár. Csupán Jean Prouvaire mondta néha így: Napóleon: a többiek mind Bonapartét mondtak, Enjolras Buonaparte-nak ejtette.
Marius tétován csodálkozott. Initium sapientiae.*

IV

A Musain-kávéház hátsó szobája

Marius jelen volt ezeknek a fiatalembereknek a beszélgetésein és néha részt is vett bennük; az egyik ilyen beszélgetés valósággal megrázta a lelkét.
Ez a beszélgetés a Musain-kávéház hátsó szobájában folyt. Az A. B. C. Barátai majdnem mind együtt voltak ezen az estén. A nagy lámpát ünnepélyesen meggyújtották. Mindenféléről beszélgettek, szenvedélytelenül és zajosan. Enjolras és Marius kivételével, akik hallgattak, mindegyik egy kissé összevissza szónokolt. Pajtások közt gyakran előfordul az ilyen békésen zajongó társalgás. Inkább játék és összevisszaság volt ez, mint beszélgetés. Szavakat dobtak oda egymásnak és kapkodtak fel. Itt is, ott is, folyt a szó.
Ebbe a hátsó szobába semmiféle nő nem léphetett be, csak Louison, a kávéház edénymosogatója, aki időnként átment a szobán, hogy a mosogatóhelyiségből a "laboratórium"-ba jusson.
Grantaire tökrészegen teleordítozta azt a sarkot, amelyben letelepedett. Okoskodott, összehordott hetet-havat és torkaszakadtából ordítozott:
– Szomjas vagyok. Halandók, azt álmodtam: hogy a heidelbergi hordó* szélütést kapott, s én egyike voltam a tizenkét piócának, amelyeket rátapasztottak. Inni szeretnék. Szeretném elfelejteni az életet. Az élet undorító találmánya tudom is én, kinek. Semeddig sem tart és semmit sem ér. Az ember a nyakát szegi az életben. Az élet díszlet, amelyen kevés a kézzelfogható. A boldogság ócska színfal, amelynek csak az egyik oldala van befestve. Bölcs Salamon mondja: minden hiúság; szakasztott úgy gondolkodom, mint ez a bácsi, aki talán nem is volt a világon soha. A zérus, mivel nem akar egészen meztelenül járni, hiúságba öltözködött. Ó, hiúság! Nagyhangú szavakba öltözködés! A konyha laboratórium, a táncos tanár, a kötéltáncos mestertornász, a bokszoló ökölvívó, a gyógyszerész kémikus, a parókakészítő művész, a pallér építész, a lovászgyerek sportférfiú, a tücsök szárnyzenész. A hiúságnak van hátulja és eleje; a hátulja buta, ez a néger az üveggyöngyeivel, az eleje hülye, ez a filozófus a rongyaival. Sírok az egyiken és kacagok a másikon. Mindaz, amit tiszteletnek és méltóságnak neveznek, még maga a tisztelet és méltóság is, általában pakfon. A királyok játszanak az emberi büszkeséggel. Caligula konzullá tette a lovát: II. Károly* lovaggá ütötte a pecsenyét. Feszítsetek el tehát most Incitatus* konzul és Roastbeef báró között. Az emberek belső értéke nem sokkal tiszteletreméltóbb. Hallgassátok meg, hogyan magasztalja szomszéd a szomszédot. Fehér marja a fehéret; ha a liliom beszélni tudna, hogyan nyelvelne a galambra! A vakbuzgó, aki az ájtatosról fecseg, mérgesebb, mint a vipera és a kék kobra. Kár, hogy olyan tudatlan vagyok, mert rengeteg példát idéznék; de hát nem tudok semmit. De szellem aztán mindig volt bennem! Amikor még Gros* növendéke voltam, ahelyett, hogy képecskéket mázoltam volna, azzal töltöttem az időmet, hogy almát csentem; kenni, csenni, majdnem egyre megy. Hát ez vagyok én; ti többiek egy húron pendültök velem. Fütyülök a tökéletességeitekre, a kitűnőségeitekre és a jó tulajdonságaitokra. Minden jó tulajdonság valami fogyatkozásba fajzik; a takarékos közel van a fösvényhez, a bőkezű a pazarlóval rokon, a derék majdnem párja a hencegőnek; a nagyon jámborban van már egy kis szenteskedés; éppen annyi bűn van az erényben, mint amennyi lyuk Diogenes köpenyén. Kit bámultok, az áldozatot vagy a gyilkost? Caesart vagy Brutust? Az emberek általában a gyilkos pártján vannak. Éljen Brutus, mert gyilkolt. Hát ez az erény. Erény? Jó, de egyúttal őrültség is. Furcsa foltok vannak ezeken a nagy embereken. Az a Brutus, aki megölte Caesart, szerelmes volt egy kisfiú szobrába. Ez a szobor Strongylion* görög szobrász műve volt, aki azt a Széplábúnak nevezett amazonszobrot, az Euknemost is faragta, amelyet Nero magával cipelt utazásain. Ettől a Strongyliontól csak két szobor maradt, amelyek kapcsolatot teremtettek Brutus és Nero között; Brutus szerelmes volt az egyikbe, Nero pedig a másikba. A történelem elejétől végig folytonos ismétlődés. Egyik század plagizálja a másikat. A marengói csata mása a pydnai csatának;* Chlodvig Tolbiacumja* és Napóleon Austerlitze úgy hasonlít egymásra, mint két vércsepp. Nem adok sokat a győzelemre. Semmi sem olyan ostobaság, mint győzni; az igazi dicsőség: meggyőzni valakit. De próbáljatok meg bebizonyítani valamit! Beéritek azzal, hogy érvényesültök, micsoda középszerűség! És hogy hódíttok, micsoda nyomorúság! Ó, jaj, hiúság és gyávaság mindenütt. Minden a siker rabszolgája, még a nyelvtan is. Si volet usus* – mondja Horatius. Én bizony megvetem az emberi nemet. Térjünk át az egészről a részre? Parancsoljátok, hogy nekiálljak és magasztaljam a népeket? Melyik népet, kérlek alássan? Talán Görögországot? Az athéniek, az akkori párizsiak megölték Phokiont,* aki olyasféle ember volt, mint Coligny,* és talpukat nyalták a zsarnokoknak, annyira, hogy Anakephoros ezt mondta Peisistratosról: Vizelete odacsalogatja a méheket. Görögország legtekintélyesebb emberének ötven éven át az a Philetas* nevű grammatikus számított, aki olyan kicsi és olyan nyápic volt, hogy ólmot kellett raknia a cipőjébe, hogy el ne vigye a szél. Korinthos főterén volt egy szobor, amelyet Silanion* faragott és Plinius* belevett a jegyzékébe; ez a szobor Epistatest ábrázolta. Mit cselekedett Epistates? Feltalálta a gáncsvetést. Ebben csúcsosodik Görögország és a dicsősége. Térjünk át másokra. Talán Angliát csodáljam? Talán Franciaországot csodáljam? Miért? Párizsért? Éppen most mondtam meg a véleményemet az athéniekről. Angliát? Miért? Londonért? Gyűlölöm Karthágót. És aztán London, a fényűzés székvárosa, gócpontja a nyomorúságnak. Csupán a Charing-Cross egyházközségben évente száz ember hal éhen. Ez Albion. Ráadásul hozzáteszem, hogy láttam egy angol nőt, aki úgy táncolt, hogy rózsakoszorú volt a fején és kék szemüveg a szemén. Hát köpök Angliára! Ha nem csodálom John Bullt, hát miért csodálnám öccsét, Jonathant?* Nemigen van ínyemre ez a rabszolgatartó testvér. Ha elhagyjuk a time is money-t*, mi marad Angliából? Ha elhagyjuk a cotton is king-et*, mi marad Amerikából? Németország a vérsavó; Itália az epe. Talán Oroszországért lelkesedjünk. Voltaire csodálta. Ő Kínát is csodálta. Megengedem, hogy Oroszországnak vannak szépségei, egyebek közt az erős zsarnokság; de én sajnálom a zsarnokokat. Törékeny az egészségük. Alexis* lefejezése, Péter* leszúrása, Pál* megfojtása, egy másik Pál agyonlapítása csizmasarok rúgásaival, különféle Ivánok legyilkolása, többrendbeli Miklósok és Vazulok megmérgezése, mindez arra mutat, hogy az orosz cárok palotája meglepően egészségtelen állapotban van. Valamennyi civilizált nép bámulatba ejti a gondolkodót a háborúval, ezzel az egyetlen részletkérdéssel; nos a háború, a civilizált háború, kimeríti és magában foglalja a rablóvilág minden változatát, a Jaxa-hegy szakadékaiban tanyázó zsiványoktól, egészen a Déli Hágó komancsindiánjainak fosztogatásáig. Ugyan! Azt mondjátok majd rá, hogy Európa különb, mint Ázsia. Megengedem, hogy Ázsia furcsa; de nemigen látom okát, hogy mért nevetnétek a nagy lármán ti, nyugat népei, akik divatjaitokba és eleganciátokba a felség mindenféle bonyolult szennyesét belevegyítettétek, Izabella királynő* szennyes ingétől kezdve egészen a trónörökös ülőkéjéig. Humanista uraim, váljék egészségükre! Brüsszelben fogyasztják a legtöbb sört, Stockholmban a legtöbb pálinkát, Madridban a legtöbb csokoládét, Amszterdamban a legtöbb borókapálinkát. Londonban a legtöbb bort, Konstantinápolyban a legtöbb kávét, Párizsban a legtöbb abszintet; íme minden hasznos tudnivaló. Mindent összevéve Párizs győz, Párizsban még a rongyszedők is szibariták. Diogenes éppolyan szívesen lett volna rongyszedő a Maubert téren, mint filozófus Pireusban. Tanuljátok meg még ezt: a rongyszedők kocsmáinak lebuj a neve; a leghíresebbek: a Serpenyő meg a Vágóhíd. Ennélfogva minden rongyszedők kocsmái, nótáskávéházai, vendéglői, csapszékei, lebujai, söntései, táncoskocsmái, bűnbarlangjai, fészkei, kalifák szerájai, ti legyetek tanúim, hogy kéjenc vagyok, Richard-nál eszem kétfrankos ebédet, perzsaszőnyeg kell nekem, hogy meztelenül belecsavarjam Kleopátrát. Hol van Kleopátra? Ah! Te vagy, Louison. Jó napot.
Így dőlt Grantaire-ből a szó a Musain hátsó szobájának sarkában, miközben tökrészegen odadörgölőzött az átsuhanó edénymosogatólányhoz.
Bossuet feléje nyújtotta kezét, megpróbálta elhallgattatni, de Grantaire újra kezdte, még cifrábban.
– Aigle de Meaux, le a mancsodat. Nekem ugyan nem fogod be a számat ilyen kézmozdulattal, mint amilyennel Hippokrates* visszautasította Artaxerxes* limlomját. Felmentelek, engem ne csillapíts. Egyébként szomorú vagyok. Mi mást mondhatok? Az ember rossz, az ember alaktalan; a pillangó sikerült, az ember félresikerült. Az Isten eltévesztette ezt az állatot. Egy embertömeg a csúfságok halmaza. Egytől egyig nyomorúságosak. Asszonyi állat, a rím rá: utálat. Igen, csömöröm van, melankóliával, nosztalgiával, hipochondriával tetézve és bosszankodom és dühöngök és ásítozom és unatkozom és meghalok és megpukkadok mérgemben! Az ördög vigye el az Istent!
– Csend legyen, Grantaire! – förmedt rá Bossuet, aki a környezetével valami jogi kérdésről vitatkozott és nyakig belebonyolódott egy jogi tolvajnyelven megfogalmazott körmondatba, amely így végződött:
– …És ami engem illet, ámbár csak félig-meddig vagyok jogász és inkább csak műkedvelő ügyvéd vagyok, állom ezt: normandiai jogszokás szerinti fizetési határidő Szent Mihály napja, minden évben, amikor is a földesúr javára, minden más jog fenntartásával minden egyes adóalanynak fizetnie kell mind a birtokosoknak, mind az örökösöknek, mégpedig minden örökösödési adó, bér, javadalom, bérleti és uradalmi szerződés, zálogjog és földhitelek, hűbérek…
– Tündérek, nimfák siráma – dúdolt bele Grantaire.
Grantaire közvetlen közelében, egy szinte csendes asztalnál papírlap, tintatartó és toll jelezte két kis pohárka között, hogy énekes vígjátékot tervezgetnek. Ezt a komoly ügyet halk hangon tárgyalták, és két munkában elmerült fej összebújt:
– Először is keressünk neveket. Ha megvannak a nevek, hamar megvan a tárgy.
– Helyes. Diktáld. Én majd írom.
– Dorimon úr.
– Tőkepénzes?
– Magától értetődik.
– Leánya, Célestine.
– …tine. Aztán?
– Sainval ezredes.
– Sainval elcsépelt. Inkább legyen Valsin.
A vígjátékíró-jelöltek mellett egy másik csoport, amely ugyancsak arra használta fel a tomboló zajt, hogy halkan beszélgessen, valami párbajt tárgyalt meg. Egy harmincéves öreg oktatgatott egy tizennyolc éves fiatalt, és magyarázgatta neki, miféle ellenféllel lesz dolga.
– Az ördögbe is! Vigyázz! Kitűnő vívó. Biztosra megy. Micsoda támadás, cselvágása mind bevág, micsoda csukló, micsoda szikrázás, micsoda villogás, micsoda pompás védekezés, micsoda csalhatatlan visszavágások, a kutyafáját! És méghozzá balkezes.
A Grantaire-rel szemben levő sarokban Joly és Bahorel dominózott és szerelemről beszélgetett.
– Te boldog vagy – sóhajtott Joly. – Olyan szeretőd van, aki mindig kacag.
– Éppen ez a baj, hogy mindig kacag – felelte Bahorel. – A szeretőnk rosszul teszi, ha kacag. Ez felbátorít arra, hogy megcsaljuk. Ha vidámnak látjuk, meggondoljuk a dolgot.
– Hálátlan! Milyen jó az olyan nő, aki kacag! És ti sohasem veszekedtek!
– Így követeli a szerződés, amelyet kötöttünk. Mikor megkötöttük a magunk kis szentszövetségét, mindegyikünknek kijelöltük a határt, amelyet sohasem lépünk át; ami észak felé esik, az az ő területe, ami dél felé esik, az az enyém. Ezért van köztünk békesség.
– A békesség a boldogság emésztése.
– És te, Jolllly, mennyire vagy az összeveszésben avval a kisasszonnyal… tudod, melyiket gondolom?
– Kegyetlen kitartással gyötör.
– Pedig olyan szerelmes vagy, hogy már a soványságoddal is meglágyíthatnád.
– Hej, hej!
– Ha neked volnék, a faképnél hagynám.
– Könnyű ilyet mondani.
– Megtenni is könnyű. Ugye, Musichetta a neve?
– Igen. Ah! Szegény Bahorelem, felséges egy lány ez, nagyon műveit, aprók a lábai, aprók a kezei, szépen öltözködik, fehér, gömbölyű, s olyan a szeme, mint valami kártyavetőnőnek. Bolondulok érte.
– Barátocskám, akkor tetszeni kell neki, elegánsnak kell lenni, és el kell vakítani a nadrágoddal. Vásárolj csak Staubnál finom szövetnadrágot. Hitelez.
– Milyen kamatra? – rikkantott bele Grantaire.
A harmadik sarokban poétikai vitatkozásba merültek. A pogány mitológia verekedett a keresztény mitológiával. Az Olimpusról volt szó, amelyet Jean Prouvaire éppen a romanticizmus nevében védelmébe vett. Jean Prouvaire csak akkor volt félénk, ha pihent. Ha egyszer felizgatták, kitört, vidámság élezte ki a lelkesedését, és egyszerre kacagott is és lírizált is:
– Ne bántsuk az isteneket! – kezdte. – Az istenek talán még nem haltak meg. Az a benyomásom, mintha Jupiter még nem volna halott. Az istenek álmok, mondjátok ti. Hát jó, magában a természetben, a mai természetben, ezeknek az ábrándoknak a széthullása után is még mindig rábukkanunk minden régi nagy pogány mítoszra. Némelyik vár alakú hegy, például a Vignemale, az én szememben ma is Kybele* hajzata; nem hiszem, hogy Pán nem jön éjszakánként sípolni valamelyik fűzfa odvas törzsén, miközben egymás után födi-nyitja az óriás-síp lyukait; és mindig meg voltam róla győződve, hogy lónak* valami része van a pissevache-i vízesésben.
A negyedik sarokban politikáról beszélgettek. Tépázták a kényszeralkotmányt. Combeferre lanyhán védelmezte, Courfeyrac tüzesen törte-zúzta. Az asztalon ott hevert egy szerencsétlen példánya a hírhedt Touquet-alkotmány törvénynek. Courfeyrac felkapta és rázta és érveit ennek a papírlapnak a sustorgásával kísérte.
– Először is nekem nem kellenek királyok. Már csak pusztán gazdasági szempontból sem; a király élősdi. A királyokat nem ingyen tartja az ember. Ide hallgassatok: mibe kerülnek a királyok. I. Ferenc halálakor Franciaország államadóssága járadékban harmincezer frank volt; ez XIV. Lajos halálakor felszökött kétmilliárd-hatszázmillióra, huszonnyolc frankot számítva nyolc unciára, ami Desmarets szerint 1760-ban megfelelt négymilliárd-ötszázmilliónak, és ma megfelelne tizenkétmilliárdnak. Másodszor, ne vegye rossznéven Combeferre, az ilyen kényszeralkotmány rossz eszköze a civilizációnak. Biztosítani az átmenetet, enyhíteni az áttérést, csökkenteni a rázkódtatást, észrevétlenül átvezetni a nemzetet a monarchiából a demokráciába, az alkotmányos látszatot ravasz fogásaival, mindez gyalázatos megokolás! Nem! Nem! Ne világosítsuk fel a népet hamis fénnyel soha! Az elvek elsorvadnak és sápkórságba esnek a ti alkotmányos pincétekben. Semmi elkorcsosulás. Semmi megalkuvás. Semmit se kényszeríthessen a király a népre. Minden ilyen kényszeralkotmányban van egy 14. szakasz. A kéz mellett, amely ad, ott a karom, amely visszaveszi. Kereken visszautasítom az alkotmányotokat. Az alkotmány álarc; a hazugság rejlik alatta. Az olyan nép, amely elfogad egy alkotmányt, beadja a derekát. A jog csak akkor jog, ha teljes. Nem! Nem kell az alkotmány!
Tél volt, két fahasáb pattogott a kandallóban. Nagyon csábító volt, és Courfeyrac nem tudott ellenállni. Összegyűrte markában a szegény Touquet-törvényt és belehajította a tűzbe. A papiros lobot vetett. Combeferre filozófus nyugalommal nézte, hogyan ég el XVIII. Lajos remekműve és csak ennyit mondott:
– Az alkotmány lánggá változott.
És a gúnyos megjegyzések, az ötletek, a tréfák, az a bizonyos francia tulajdonság, amit elevenségnek neveznek, az a bizonyos angol tulajdonság, amit humornak neveznek, a jó és rossz ízlés, a jó és rossz érvek, a párbeszéd minden bolondos sziporkázása, ami mind egyszerre röppent fel és keresztezte egymást a szoba minden pontján, olyan volt a fejük felett, mint valami vidám bombapattogás.

V

A látóhatár kiszélesedése

Az ifjú szellemek összecsapásában az a csodálatos, hogy sohasem lehet előre látni a szikrát és nem lehet kitalálni a villámot. Mi pattan ki most mindjárt? Senki sem tudja. Az ellágyulásból kacagás csattan ki. Valamelyik bolondos pillanatban bevonul a komolyság. Az indítást akármiféle szó megadhatja. Mindegyiknek a lendülete korlátlan úr. Egyetlen tréfa elegendő, hogy teret nyisson a váratlannak. Ezek a társalgások váratlan fordulók, amelyeken a távlat hirtelen változik. Az efféle beszélgetéseknek a véletlen a gépésze.
Egyszerre csak furcsa módon súlyos gondolat pattant ki a szócsattogásból és hirtelen áttört a szavak zsivaján, amelyben zűrzavarosan összecsapott Grantaire, Bahorel, Prouvaire, Bossuet, Combeferre és Courfeyrac. Hogyan kerekedik fölül beszélgetés közben egy-egy mondás? Hogyan történik, hogy egyszerre csak magától hangsúlyossá válik a hallgatók figyelmében? Épp az imént említettük, hogy senki sem tudja. A tomboló zaj közepette Bossuet odakiabált valamit Combeferre-nek és ezzel a dátummal végezte:
– 1815. június 18: Waterloo.
Marius, aki eddig egy pohár víz mellett könyökölt az asztalon, a Waterloo név hallatára kivette az öklét az álla alól és kezdte figyelmesen szemügyre venni a hallgatóságot.
– Az istenit – kiáltott fel Courfeyrac (Az istállóját ebben az időben már kikopott a használatból) –, ez a 18-as szám furcsa, szeget üt a fejembe. Bonaparte végzetes száma ez. Tegyétek utána a Lajos nevet, elébe a Brumaire szót és előttetek van ennek az embernek egész sorsa, avval a furcsa jelentőséggel, hogy a kezdetnek sarkában jár a vég.
Enjolras, aki mindeddig hallgatott, megszólalt és ennyit mondott Courfeyracnak:
– Azt akarod mondani, hogy a bűnnek a bűnhődés.
A bűn szó több volt, mint amennyit le tudott nyelni Marius, akit már Waterloo hirtelen említése is felizgatott.
Fölkelt, lassan odament Franciaország térképéhez, amely a falra volt szögezve, és amelynek az alján külön rekeszben kis sziget látszott, rátette az ujját erre a rekeszre és megszólalt:
– Korzika. Kis sziget, amely nagyon naggyá tette Franciaországot.
Mintha fagyos szél süvöltött volna be. Mindenki elhallgatott. Megérezték, hogy kezdődik valami.
Bahorel, hogy visszavágjon Bossuet-nek, éppen abba a méltóságos testtartásba akart helyezkedni, amelyhez nagyon ragaszkodott. Most lemondott róla, csak hogy ő is odafigyelhessen.
Enjolras, akinek kék szeme nem pihent meg senkin, s mintha az ürességbe meredt volna, nem nézett Mariusra, úgy felelt neki:
– Franciaországnak semmiféle Korzikára nincs szüksége ahhoz, hogy nagy legyen. Franciaország nagy, mert Franciaország. Quia nominor leo.*
Mariusnak esze ágában sem volt meghátrálni; odafordult Enjolrashoz, és a hangja remegve csendült, úgyhogy megérzett rajta a belső izgalom:
– Isten őrizzen attól, hogy Franciaországot kisebbítsem! Csakhogy nem kisebbítés az, ha egybeolvasztom vele Napóleont. No jó, hát beszéljünk róla. Én jövevény vagyok köztetek, de bevallom, hogy a szavaitok elképesztenek. Hol tartunk? Kik vagyunk? Kik vagytok ti? Ki vagyok én? Magyarázkodjunk ki a császár dolgában. Hallom, hogy ti így mondjátok: Buonaparte, és megnyomjátok az u-t, mint a royalisták. Megjegyzem, hogy a nagyapám még tovább megy; ő így mondja: Buonaparté. Azt hittem, hogy fiatalemberek vagytok. Hát hova teszitek a lelkesedésteket? Mire használjátok? Kit csodáltok, ha nem csodáljátok a császárt? És mi kell nektek még egyéb? Ha nem akartok tudni erről a nagy emberről, milyen nagy emberekről akartok tudni? Benne minden megvolt. Tökéletes volt. Agyában hatványozottan megvolt minden emberi tehetség. Törvénykönyvet alkotott, mint Justinianus, úgy tudott tollba mondani, mint Caesar, beszélgetésében Pascal villáma Tacitus mennykövével párosult, történelmet csinált és történelmet írt, hadijelentései Iliászok, Newton képleteit Mohamed képesbeszédével párosította, keleten oly nagyszerű mondásokat hagyott maga után, mint a piramisok; Tilsitben* felségre tanította a császárokat, a tudományos akadémiában Laplace-szal* vitatkozott, az államtanácsban szembeszállt Merlinnel, * lelket öntött amazoknak a geometriájába, emezeknek a csűrés-csavarásába, jogtudós volt az ügyészek között, és üstökös a csillagászok között; mint ahogy Cromwell két gyertya közül egyet elfújt, ő is elment a Temple-ba, alkudozni valami függönyrojtra; mindent látott, mindent tudott; és mindez nem gátolta abban, hogy szívből ne kacagjon kisgyermeke bölcsőjénél; és egyszerre csak Európa riadtan felfigyelt, megindultak a hadseregek, dübörögtek a tüzérütegek, hajóhidak nyúltak át a folyókon, lovasság fellegei vágtattak a viharban, csatakiáltások csattantak, trombiták harsogtak, mindenfelé megremegtek a trónok, a királyságok határai meginogtak a térképeken, emberfeletti pallos süvöltését hallották, amint kiröppent hüvelyéből, s meglátták őt, amint felmagaslott a látóhatáron, lángcsóvával a kezében, tündöklő fénnyel a szemében, amint mennydörgés közben kibontotta két szárnyát, a Nagy Hadsereget és a régi gárdát – a háború arkangyala volt!
Mindenki hallgatott és Enjolras lehorgasztotta a fejét. A csendnek kissé mindig olyan a hatása, mintha a hallgatóság helyeselne, vagy mintha sarokba szorították volna. Marius szinte alig vett lélegzetet, fokozott lelkesedéssel folytatta:
– Legyünk igazságosak, barátaim! Micsoda gyönyörű sors egy népnek, ha ilyen császárnak a császársága lehet, ha ez a nép Franciaország és ha a maga lángelméjével tetézi ennek az embernek a lángelméjét! Feltűnni és uralkodni, felvonulni és diadalmaskodni, sorra elfoglalni a fővárosokat, előszedni a gránátosait és királyokká emelni őket, eldönteni dinasztiák bukását, rohamban átalakítani Európát, hadd kérdezzék meg, hogyha fenyegetőzünk, kezünket az Isten kardjának markolatán nyugtatjuk, egyetlen emberben Hannibál, Caesar és Nagy Károly harcosának lenni, olyan ember népének lenni, aki minden hajnalunkat a megnyert ütközet tündöklő hírével fényesíti, reggelente az Invalides ágyúszavára ébredni, csodálatos és örökké lángoló szavak ragyogását szórni a mélységekbe: Marengo, Arcole, Austerlitz, Jéna, Wagram! Minden pillanatban a győzelem csillagképeit villantani a századok zenitjén, a francia császárságot a római császárság másává magasztosítani, nagy nemzetnek lenni és megszülni a Nagy Hadsereget, szétröppenteni az egész világon a légiókat, mint ahogy a hegység mindenfelé szétküldi a sasait, győzni, uralkodni, villámmal sújtani, Európában dicsőséggel aranyozott népnek lenni, titánok harsonáját zengeni a történelmen át, kétszer meghódítani a világot, egyszer fegyverrel, másszor káprázattal, ez fenséges; van-e ennél nagyszerűbb?
– Szabadnak lenni – vágta rá Combeferre.
Most Marius horgasztotta le a fejét. Ez az egyszerű és hideg szó acélpengeként szúrta át epikus áradozását, amely, úgy érezte, elpárolog belőle. Mikor föltekintett, Combeferre már nem volt ott. Mivel valószínűleg kielégítette visszavágása az apoteózisra, távozott és Enjolras kivételével valamennyien követték példáját. A szoba kiürült. Enjolras, hogy kettesben maradt Mariusszal, komolyan ránézett. Azonban Marius, amint kissé összeszedte a gondolatait, nem érezte magát legyőzöttnek; valami kis forrongás maradt még benne, amely egészen bizonyosan terjedelmes szillogizmusokban nyilatkozott volna meg Enjolras előtt, amikor egyszerre csak hallották, amint valaki távozóban énekelt a lépcsőn. Combeferre volt, és ezt énekelte:

Hogyha Cézár megkínálna
Harci dicsőségivel,
S azt kívánná, hogy cserébe
Az anyámat hagyjam el.
Azt felelném nagy Cézárnak,
Tartsa meg ezt mind magának,
Jobb' szeretem a: anyám' – ihaj!
Jobb' szeretem az anyám'!

Az a gyöngéd és szilaj hang, amelyen Combeferre énekelt, ezt a dalocskát valami furcsa nagyszerűséggel vonta be. Marius, aki a mennyezetre bámult és elgondolkozott, szinte gépiesen ismételte: "Anyám?"
Ebben a pillanatban a vállán érezte Enjolras kezét.
– Polgártárs – mondta neki Enjolras –, az én anyám a köztársaság.

VI

Res angusta*

Ez az összejövetel mélységesen megrázta Mariust és szomorú sötétséget hagyott a lelkében. Az az érzés vett rajta erőt, amit talán a föld érez abban a pillanatban, mikor vassal feltárják, hogy elvessék benne a gabonamagot; csak a sebesülést érzi; a csíra remegése és a termés gyönyörűsége csak később következik.
Marius komor volt. Még csak alig hogy megalkotta hitét; máris el kellett-e vetnie? Magában azt mondta, hogy nem. Kijelentette magában, hogy nem akar kételkedni és akarata ellenére is kételkedni kezdett. Elviselhetetlen érzés két hitvallás közt ingadozni, aközött, amelyből még nem lépett ki az ember és aközött, amelybe még nem lépett be; az efféle bizonytalanság csak a denevérlelkeknek van kedvére. Marius nyitott szemmel járt és igazi világosság kellett neki. A kétség félhomálya ártott a szemének. Bármily nagy volt benne a vágy, hogy ott maradjon, ahol volt, és ahhoz ragaszkodjék, legyőzhetetlen kényszer hajtotta előre, hogy haladjon, vizsgálódjék, gondolkodjék, messzebbre jusson. Hova juttatja ez? Félt, hogy miután annyi lépést megtett, amelyek közel vitték apjához, most olyan lépéseket tesz majd, amelyek eltávolítják tőle. Kelletlensége minden feltörő gondolatával egyre nőtt. Meredek szakadék rajzolódott ki körülötte. Nem értett egyet sem nagyapjával, sem barátaival; vakmerő volt az egyiknek szemében, elmaradott emezek előtt; és észrevette, hogy kétszeresen el van szigetelve az öregség felől is, a fiatalság felől is. Nem ment többé a Musain-kávéházba.
Lelkiismeretének ebben a zavarában nem is igen gondolt már az életnek bizonyos komoly oldalaira. Azonban az élet valóságai nem hagyják ám, hogy megfeledkezzünk róluk. Hirtelen ott termettek és oldalba lökték.
Egy reggel a szálló gazdája belépett Marius szobájába és ezt mondta:
– Courfeyrac úr jótállt önért.
– Igen.
– De nekem pénzre van szükségem.
– Szóljon Courfeyracnak, hogy jöjjön be egy szóra – mondta Marius.
Amint Courfeyrac belépett, a fogadós magukra hagyta őket. Marius elmondott neki mindent, amit eddig eszébe sem jutott elmondani, hogy egyedül van a világon, és nincsenek szülei.
– Mi a terve? – kérdezte Courfeyrac.
– Fogalmam sincs róla – felelte Marius.
– Mihez akar fogni?
– Fogalmam sincs róla.
– Van pénze?
– Van tizenöt frankom.
– Adjak kölcsön?
– Isten ments.
– Vannak ruhái?
– Ez az egész!
– Vannak ékszerei?
– Van órám.
– Ezüst?
– Arany. Ez az.
– Tudok egy ruhakereskedőt, aki megveszi a felöltőjét és az egyik nadrágját.
– Rendben van.
– Marad összesen egy nadrágja, egy mellénye, egy kalapja és egy kabátja.
– És egy pár cipőm.
– Ugyan! Hát nem fog mezítláb járni? Micsoda fényűzés!
– Ennyi elég lesz.
– Tudok egy órást, aki megveszi az óráját.
– Rendben van.
– Nem, nincs rendben. Mihez fog azután?
– Ami adódik. Csak tisztességes dolog legyen.
– Tud angolul?
– Nem tudok.
– Tud németül?
– Nem tudok.
– Elég baj.
– Miért?
– Mert az egyik barátom, könyvkiadó, valamiféle enciklopédiát szerkeszt, amelybe német vagy angol cikkeket fordíthatott volna. Nem valami jól fizeti, de csak eltengődik belőle az ember.
– Megtanulok angolul és németül.
– És addig?
– Addig megeszem a ruháimat és az órámat.
Elhívatták a ruhakereskedőt. Megvette a viselt ruhát húsz frankért. Elmentek az óráshoz, megvette az órát negyvenöt frankért.
– Nem is rossz – mondta Marius Courfeyracnak, mikor visszatértek a fogadóba –, a tizenöt frankommal együtt ez nyolcvan frank.
– És a szállodai számla? – jegyezte meg Courfeyrac.
– Az ám, erről megfeledkeztem – szeppent meg Marius.
A fogadós átnyújtotta a számlát. A számla összesen hetven frank volt.
– Marad tíz frankom – mondta Marius.
– Az ördög vigye el – csattant fel Courfeyrac –, maga öt frankból fog élni addig, amíg megtanul angolul és öt frankból, amíg megtanul németül. Ez annyit jelent, hogy vagy nagyon gyorsan nyeli a nyelveket, vagy nagyon lassan fogyaszt el egy ötfrankost.
Azonban eközben Gillenormand néni, aki szomorú alkalmakkor alapjában véve jótét lélek volt, végül is felfedezte Marius lakását. Egy reggel, amikor Marius hazatért az egyetemről, ott találta nagynénje levelét, egy lepecsételt dobozban hatvan pistole-t, vagyis hatszáz frankot aranyban.
Marius visszaküldte nagynénjének a harminc aranyat tisztelettudó levél kíséretében; közölte vele, hogy megél a maga erejéből és most már fedezni tudja minden szükségletét. Ebben a pillanatban három frankja volt.
A néni nem tájékoztatta a nagyapát erről a visszautasításról, mert félt, hogy csak fokozza a dühét. Különben is ő maga mondta: "Egy szót se beszéljenek előttem többé erről a vérivóról!"
Marius távozott a Porte-Saint-Jacques szállóból, mert nem akart eladósodni.

ÖTÖDIK KÖNYV

A NYOMORÚSÁG ÁLDÁSAI

I

Marius ínségben

Marius élete keményre fordult. Még csak hagyján, amíg a ruháit és az óráját eszegette. De eszegette azt a megnevezhetetlen valamit, amit úgy hívnak, hogy éhkopp. Szörnyű élet, amiben benne vannak a kenyértelen napok, az álomtalan éjszakák, a gyertyátlan esték, a fűtetlen kályha, a munkátlan hetek, a reménytelen jövő, a lyukas könyökű kabát, a kislányokat megkacagtató ütött-kopott kalap, a kapu, amely este zárva fogadja, mert nem fizette meg a lakbért, a kapus és a kocsmáros arcátlansága, a szomszédok kuncogásai, a megalázkodások, önérzetének elnémítása, mindenféle munka vállalása, az undor, a keserűség, az összeroskadás. Marius megtanulta, hogyan kell mindezt lenyelni és hogy gyakran ez az egyetlen nyelnivaló. Életének abban a pillanatában, amikor az embernek szüksége van a büszkeségére, mert szüksége van a szeretetre, úgy érezte, hogy csúfolódnak rajta, mert rossz a ruhája, és nevetségesnek érezte magát, mert szegény volt. Abban a korban, mikor az ifjúság királyi büszkeséggel duzzasztja szívünket, nemegyszer sütötte le szemét lyukas cipőjére és megismerte a nyomor meg nem érdemelt szégyenkezését és gyötrő pirulását. Csodálatos és rettenetes próba, amelyből a gyengék gyalázattal, az erősek felmagasztosultan kerülnek ki. Olvasztótégely, amelybe a végzet mindannyiszor beledob egy embert, valahányszor gazembert vagy félistent akar alkotni.
Mert ezekben az apró küzdelmekben sok nagyszerű fegyvertény esik. Vannak makacs és ismeretlen hősök, akik lépésről lépésre védekeznek az árnyékban a szükség és a gyalázat végzetes támadása ellen. Nemes és titokzatos diadalok, amelyeket szem nem lát, dicsőség nem jutalmaz, harsona nem köszönt.
Az élet, a nyomorúság, az elszigeteltség, az elhagyatottság, a szegénység csupa csatatér, mindegyiknek megvannak a maga hősei; ismeretlen hősök, de gyakran nagyobbak a legdicsőbb hősöknél.
Így kovácsolódnak a szilárd és ritka jellemek; a nyomorúság, amely szinte mindig mostohaanya, néha édesanya; a nélkülözés szüli a lélek és a szellem erejét; a szükség a büszkeség dajkája; a balsors a legjobb tejük a nagy lelkeknek.
Volt olyan idő Marius életében, amikor maga söpörte a szobáját; egy souért vett Brie-sajtot a kofánál; amikor megvárta, míg leszáll az alkony, hogy bemenjen a pékhez és kenyeret vegyen, amelyet ezután titokban vitt fel padlásszobájába, mintha lopta volna. Néha látták, amint besurrant a sarki mészárszékbe a csúfolkodó és lökdösődő szakácsnők között egy félszeg fiatalember, hóna alatt könyvekkel, félénk és dühös arccal, és amikor belépett, levette a kalapját, homlokáról csurgott az izzadság, mélyen meghajolt a meglepett mészárosné előtt, még egyszer meghajolt a mészároslegény előtt, kért egy ürüszeletet, megfizette a hat vagy hét sout, papirosba takarta, hóna alá vette, két könyv közé és távozott. Marius volt. Ebből a szeletből, amelyet maga sütött meg, három napig élt.
Első nap megette a húst, második nap megette a zsírt, harmadik nap a csonton rágódott.
Gillenormand néni több ízben is megpróbálkozott és elküldte neki a hatvan pistole-t. Marius rendületlenül visszaküldte azzal a megokolással, hogy nincs szüksége semmire.
Mikor az a forradalom, amelyet elbeszéltünk, leviharzott benne, még gyászolta az apját. Azóta is állandóan hű maradt a fekete ruhához. Azonban a ruha hűtlen lett hozzá. Elérkezett az a nap, amelyen nem volt kabátja. A nadrág még csak megjárta. Mit tegyen? Courfeyrac, akinek ő is tett már néhány szívességet, nekiajándékozta egyik régi kabátját. Marius harminc souért kifordíttatta egy házmesterrel, és lett új kabátja. Csakhogy ez a kabát zöld volt. Azóta Marius csak napnyugta után távozott hazulról. Így aztán a kabátja feketének látszott. Mivel mindenképpen gyászruhában akart járni, az éjszakába öltözködött.
Eközben bejegyeztette magát ügyvédnek. Tudomásul vették, hogy Courfeyrac szobájában lakik, amely megfelelő volt; benne egynéhány jogi könyv s mellettük, kiegészítésül, néhány kötet hiányos regény képviselte a szabályzatban előírt könyvtárt. Leveleit Courfeyrachoz címeztette.
Mikor Marius ügyvéddé lett, hideg, de alázatos és tisztelettudó levélben értesítette róla nagyapját. Gillenormand úr remegve fogta kezébe a levelet, elolvasta, aztán négyfelé tépte és beledobta a papírkosárba. Két vagy három nappal később Gillenormand kisasszony arra lett figyelmes, hogy apja, aki egyedül volt a szobájában, hangosan beszél. Ez mindig megesett vele, ha nagyon felizgatta magát. Hallgatózott; az aggastyán ezt mondta:
– Ha nem volnál hülye, tudhatnád, hogy nem lehet az ember egyszerre báró és ügyvéd.

II

Marius szegénységben

A szegénységgel is úgy van, mint minden mással. Végre is elviselhetővé válik. Végre is alakot ölt és berendezkedik. Az ember csak tengődik, vagyis valahogy siralmasan rúgkapálózik, ez azonban elegendő ahhoz, hogy ne haljon éhen. Mondjuk el, hogy Marius Pontmercy hogyan rendezte be az életét:
A legnagyobb ínségből kilábalt; a terep kissé kiszélesedett előtte. Fáradság, bátorság, kitartás és erős akarat árán annyira jutott, hogy munkájával körülbelül évi hatszáz frankot keresett. Megtanult németül és angolul; Courfeyrac jóvoltából, aki bemutatta könyvkiadó barátjának, Marius ebben az irodalmi könyvkereskedésben a mindenes szerény szerepét töltötte be. Előzetes jelentéseket írt, újságcikkeket fordított, kiadásokat jegyzetezett, életrajzokat állított össze stb. Átlagban kereken hétszáz frank jövedelem. Ebből élt. Nem is rosszul. Hogyan? Elmondjuk.
Marius a Gorbeau-házban, harminc frank évi bérért egy odút bérelt, amelyben nem volt kandalló; szobának címezték, de csak a legszükségesebb bútorzat volt benne. Ezek a bútorok sajátjai voltak. Három frankot fizetett havonta a főbérlő öregasszonynak az odúja takarításáért és azért, hogy minden reggel hozott neki egy kis meleg vizet, egy friss tojást és egy souért kenyeret. Ez a kenyér és ez a tojás volt az ebédje. Ebédje két-négy souba került aszerint, hogy a tojás drága volt vagy olcsó. Este hat órakor lement a Saint-Jacques utcába, hogy megvacsorázzon Rousseau-nál, szemben Bassett-vel, a metszetkereskedővel, a Mathurins utca sarkán. Levest nem evett. Rendelt egy húsételt hat souért, fél adag főzeléket három souért és csemegét három souért. Három souért korlátlanul ehetett kenyeret. Bor dolgában – vizet ivott. Mikor a pénztárnál fizetett, ahol méltóságosan trónolt Rousseau-né, aki már ekkor is kövér volt, de még friss, egy sout adott a pincérnek, viszont Rousseau-né egy mosolyt adományozott neki. Aztán távozott. Tizenhat souért kapott egy mosolyt és vacsorát.
Ez a Rousseau-étterem, amelyben oly kevés borospalackot és annyi vizesüveget ürítettek, inkább gyógyterem volt, mint étterem. Ma már nincs meg. Gazdájának szép becéző neve volt: vizes Rousseau-nak nevezgették.
Így tehát ebéd négy sou, vacsora tizenhat sou; étkezése napi húsz souba került; ez egy évre háromszázhatvanöt frank. Vegyünk ehhez harminc frank lakásbért és harminchat frankot az öregasszonynak, továbbá néhány apró kiadást; négyszázötven frankért Mariusnak volt étkezése, lakása és kiszolgálása. Ruházkodása száz frankba került, fehérneműje ötven frankba, mosása ötven frankba. Az egész nem volt több hatszázötven franknál. Maradt ötven frankja. Gazdag volt. Egy alkalommal tíz frankot adott kölcsön egyik barátjának; Courfeyrac-nak egy ízben hatvan frankot tudott kölcsönadni. A fűtést Marius "egyszerűsítette", mivelhogy nem volt kandallója.
Mariusnak mindig két teljes öltözet ruhája volt; egy régi "hétköznapi", és egy vadonatúj, bizonyos alkalmakra. Mind a kettő fekete volt. Inge csak három volt, az egyik a testén, a másik a szekrényben, a harmadik a mosónőnél. Pótolta őket, aszerint, amint koptak. Rendesen rongyosak voltak, és ezért a kabátját állig begombolta.
Évek teltek bele, míg Marius ebbe a kitűnő helyzetbe került. Kemény esztendők; nehéz volt az egyiken átevickélni, a másikon átvergődni. Azonban Marius egyetlenegy napra sem tört meg. Minden nélkülözést elviselt; mindent megtett, csak adósságot nem csinált. Büszkén elmondhatta, hogy soha egy souval sem tartozott senkinek. Az ő szemében az adósság a rabszolgaság kezdete volt. Azt mondta magában, hogy a hitelező rosszabb, mint a munkaadó; mert a munkaadó csak a személyünkkel rendelkezik, a hitelező ellenben rendelkezik emberi méltóságunkkal és megalázhatja. Mintsem hogy kölcsönkérjen, inkább nem evett. Sok böjtnapja volt. Mivel érezte, hogy a végletek találkoznak, és hogyha az ember nem vigyáz, az anyagi összeomlás maga után vonhatja a lélek elaljasodását, féltékenyen őrködött a büszkeségén. Bizonyos külsőség vagy bizonyos viselkedés, amit más helyzetben udvariasságnak érzett volna, most megalázkodásnak látszott, és ő kiegyenesedett. Nem kockáztatott semmit, mert nem akart meghátrálni. Valami zord pirulás ült az arcán. Félénk volt, egészen a ridegségig.
Úgy érezte, hogy minden megpróbáltatásban bátorítja és néha előrelendíti valami titokzatos erő, amelyet magában hordoz. A lélek segíti a testet és bizonyos pillanatokban fölemeli. Ez az egyetlen madár, amely fölemeli a maga kalitkáját.
Apja neve mellett Marius szívébe még egy név volt bevésve: Thénardier neve. Marius lelkes és komoly jelleméhez mérten dicsfénnyel övezte ezt az embert, akinek – hite szerint – az apja életét köszönhette, ezt a rettenthetetlen őrmestert, aki megmentette az ezredest Waterloo ágyúgolyóinak és puskagolyóinak záporában. Ennek az embernek az emlékét sohasem választotta el apja emlékétől és tiszteletében egybefűzte a kettőt. Afféle kettős kultusz volt ez, a főoltár az ezredesé volt, a mellékoltár Thénardier-é. Hálájának gyengédségét csak fokozta az a tudat, hogy Thénardier szerencsétlenül járt és elmerült. Marius értesült Montfermeilben, hogy a szerencsétlen fogadós tönkrement és megbukott. Azóta hallatlan erőfeszítéseket tett, hogy a nyomára jusson és megpróbált rábukkanni a nyomorúságnak abban a sötét örvényében, amely Thénardier-t elnyelte. Marius felverte az egész vidéket; járt Chelles-ben, Bondyban, Gournayben, Nogent-ban, Lagnyban. Három éven át makacsul dolgozott, és ezekre a kutatásaira költötte kevés megtakarított pénzét. Senki sem tudott felvilágosítást adni neki Thénardier felől; az volt a vélemény, hogy külföldre költözött. A hitelezői ugyancsak keresték, nem olyan szeretettel ugyan, mint Marius, de éppoly makacssággal, és nem tudták kézre keríteni. Marius vádolta magát és szinte haragudott magára, hogy nyomozásai eredménytelenek maradtak. Ezt az egyetlen adósságot hagyta rá az ezredes, és Marius becsületbeli dolognak tartotta a megfizetését. "Hogyan – gondolta magában –, mikor az apám haldokolva feküdt a csatatéren, Thénardier meg tudta találni a füstben és a kartácstűzben, és ki tudta vinni a vállán, pedig nem tartozott neki semmivel, én pedig, aki annyival tartozom Thénardier-nak, ne tudnám megtalálni abban az árnyékban, amelyben vergődik, és ne tudnám visszahozni most én őt a halálból az életbe! Ó, én meg fogom találni!" Csakugyan Marius odaadta volna egyik karját, hogy megtalálja Thénardier-t, és odaadta volna minden vérét, hogy megmentse a nyomorúságból. Viszontlátni Thénardier-t, valami szolgálatot tenni Thénardier-nak, azt mondani neki: "Ön nem ismer engem, nem baj, én ismerem önt! Itt vagyok! Rendelkezzék velem!" – ez volt Marius legédesebb és legfelségesebb ábrándja.

III

Marius férfisorban

Ebben az időben Marius húszéves volt. Három éve volt már, hogy nagyapja házából távozott. A helyzet mindkét részről változatlan maradt, egyik fél sem kereste a közeledést és nem igyekezett találkozni. Különben is minek találkoztak volna? Hogy összecsapjanak? Vajon melyikük kerekedett volna a másik fölé? Marius volt az ércedény, csakhogy Gillenormand nagyapa volt ám a vasfazék.
Mondjuk meg, hogy Marius tévedésben volt nagyapja szíve felől. Úgy képzelte, hogy Gillenormand úr sohasem szerette őt, és hogy ez a kurta, kemény és kacagó öreg úr, aki káromkodott, ordítozott, viharzott és a botját emelgette, csak olyan felületes és egyúttal szigorú szeretetet érzett iránta, mint a vígjátékban Géronte. Marius tévedett. Vannak apák, akik nem szeretik gyermekeiket; de nincs nagyapa, aki ne imádná az unokáját. Gillenormand úr, mint említettük, tulajdonképpen imádta Mariust. Imádta a maga módja szerint, szidások, sőt nyaklevesek kíséretében; de hogy ez a gyermek eltűnt házából, fekete ürességet érzett a szívében. Megtiltotta, hogy beszéljenek róla előtte, de titokban sajnálta, hogy ilyen lelkiismeretesen megtartják a tilalmat. Eleinte reménykedett még, hogy ez a buonapartista, ez a jakobinus, ez a terrorista, ez a szeptembrista* visszajön. De múltak a hetek, múltak a hónapok, múltak az évek; Gillenormand úr kimondhatatlan kétségbeesésére a vérivó nem jött vissza. "Pedig mégsem tehettem másképp, el kellett kergetnem – mondogatta magában a nagyapa és feltette a kérdést –, ha újra meg kellene tennem, megtenném-e?" Büszkesége rögtön rávágta az igent, de öreg feje, amelyet némán ingatott, szomorúan nemmel felelt rá. Csüggeteg órái voltak. Hiányzott neki Marius. Az öregembereknek szükségük van a gyengéd érzelmekre, mint a napfényre. Ez melegíti őket. Akármilyen erős volt a természete, Marius távolléte megváltoztatott benne valamit. A világ minden kincséért sem tett volna egyetlen lépést sem a "kölyök" felé! Azonban szenvedett. Sohasem kérdezősködött felőle, de rágondolt szüntelen. Napról napra visszavonultabban éldegélt a Marais-ben. Még most is jókedvű és zsarnok volt, mint valamikor, de a jókedvében volt valami görcsös ridegség, mintha a fájdalom és düh feszült volna benne, és a zsarnokoskodásai mindig valami szelíd és komor ernyedtségbe lankadtak. Néha felsóhajtott:
– Ó, ha visszajönne, de jó nyaklevest adnék neki!
A néni sokkal kevesebbet gondolkozott, hogysem nagyon szerethette volna; Marius az ő számára már csupán afféle fekete és bizonytalan árnyék volt; és végül is sokkal kevesebbet foglalkozott vele, mint a macskájával vagy papagájával – mert valószínű, hogy volt papagája.
Gillenormand nagypapa titkos szenvedését csak növelte az, hogy mindenestül magába zárta és nem sejtetett belőle semmit. A bánata olyan volt, mint azok a nemrégiben feltalált kohók, amelyek elégetik a tulajdon füstjüket. Néhanapján megtörtént, hogy valaki túlbuzgóságában ügyetlenül fölemlítette előtte Mariust és megkérdezte:
– Mit csinál, mivel foglalkozik a kedves unokája?
Az öreg polgár, ha szomorú volt, nagyot sóhajtott, ha jókedvűnek akart feltűnni, megfricskázta a kabátujját és így felelt:
– Báró Pontmercy úr prókátorkodik valami zugban.
Miközben az aggastyán így emésztette magát, Marius boldog volt. "Mint minden jószívű emberből, a balsors belőle is kiirtotta a keserűséget. Gyengéden gondolt Gillenormand úrra, de ragaszkodott ahhoz, hogy semmit sem fogad el többé attól az embertől, aki rossz volt az apjához.
Első felháborodásának most ez volt a szelídített fordítása. Ezenfelül boldog volt, hogy szenvedett, s hogy még mindig szenved. Ez az apjáért volt. Ez a keserves élet kielégítette és tetszett neki. Bizonyos örömmel mondogatta, hogy – ez a legkevesebb; hogy ez – vezeklés – hogy enélkül valahogy másképpen és később bűnhődött volna meg kegyetlen közömbösségéért apja és méghozzá az ilyen apa iránt; talán nem lett volna helyes, hogy az apja olyan rengeteget szenvedett, ő pedig semmit; – különben is mi volt az ő minden munkája és nyomorúsága az ezredes hősi életéhez képest? S végül az egyetlen mód, hogy apjához közeledjék és hozzá hasonlóvá legyen, az, hogy megállja a helyét a nélkülözésben, mint ahogy ő szembeszállt az ellenséggel; és egészen bizonyosan ilyesmire akart utalni az ezredes ezzel a mondatával: méltó lesz rá. Ezeket a szavakat Marius még mindig hordozta, már nem a mellén, mert az ezredes kézírása elveszett, hanem a szívében.
Aztán meg akkor, amikor nagyapja elkergette, még csak gyermek volt, most pedig már férfi. Ezt érezte. A nyomorúság, hangsúlyozzuk, javára vált. Az ifjúkori szegénységben, ha jól üt ki, az a nagyszerű, hogy minden akaratunkat az erő megfeszítésére és egész lelkünket az eszményre irányítja. A szegénység hamarosan megmutatja az anyagi életet a maga meztelenségében és megutáltatja; innen van az a kimondhatatlan fellendülés az eszményi élet felé. A gazdag fiatalembernek száz ragyogó és durva szórakozása van: lófuttatás, vadászat, kutyák, dohány, játék, dús asztal, és minden egyéb; mindez a lélek alsóbbrendű oldalának a foglalkoztatása a magasabbrendű és finomabb oldal rovására. A szegény fiatalember keservesen dolgozik a kenyeréért; eszik; ha evett, nincs egyebe, mint az ábrándjai. Megnézi azokat az ingyen látványosságokat, amelyeket Isten rendez; szemléli az eget, a világűrt, a csillagokat, a gyermekeket, az emberiséget, amelyben gyötrődik, a teremtést, amelyben sugárzik. Addig szemléli az emberiséget, míg végül meglátja a lelkét, addig szemléli a teremtést, míg végül meglátja Istent. Ábrándozik és nagynak érzi magát; tovább ábrándozik, és gyöngédség száll a szívére. A szenvedő ember egoizmusától eljut a gondolkodó ember részvétéig. Valami csodálatra méltó érzés virágzik ki benne, az önzetlenség és a szeretet mindenki iránt. Ha arra a megszámlálhatatlan gyönyörűségre gondol, amit a természet kínál, ad és pazarol azokra a lelkekre, amelyeknek van érzékük iránta és megtagad azoktól a lelkektől, amelyek bezárulnak előtte, akkor ő, az értelem milliomosa, sajnálja a pénz milliomosait. Minden gyűlölet elszáll a szívéből, aszerint, amint egyre több és több világosság sugárzik az értelmébe. Különben pedig boldogtalan? Nem. A fiatalember nyomorúsága sohasem nyomorúságos. Akármelyik fiatal fiú, bármilyen szegény is, az egészségével, az erejével, fürge lépteivel, csillogó szemével, forrón keringő vérével, fekete hajával, friss arcával, rózsaszín ajkaival, fehér fogaival, tiszta lélegzetével, mindig irigységet fog kelteni egy vén császárban. És aztán minden reggel nekilát a kenyérkeresésnek: és míg kezei a kenyerét keresik, hátgerince büszkén megkeményedik, agyveleje megtelik eszmékkel. Munkája végeztével visszatér a kimondhatatlan átszellemülésekhez, a szemlélődésekhez, örömeihez; úgy él, hogy lába a gyötrelemben, az akadályokban, a kövezeten, tövisek között, néha a sárban botorkál, feje fényben fürdik. Szilárd, derűs, szelíd, nyugalmas, figyelmes, komoly, kevéssel megelégszik, jóindulatú; és áldja az Istent, hogy megadta neki azt a két kincset, ami nincs meg nagyon sok gazdagnak: a munkát, amely szabaddá teszi, és a gondolatot, amely méltóságossá teszi.
Ez ment végbe Mariusban. Őszintén szólván, túlságosan mélyen belemerült a szemlélődésbe. Attól a naptól fogva, mikor annyira jutott, hogy többé-kevésbé biztosan meg tudott élni, megállt itt, mert jónak tartotta a szegénységet és kevesebbet dolgozott, hogy többet gondolkozhassak. Ez annyit jelent, hogy néha álló napokon át csak gondolkozott, elmerült és beleveszett, mint valami léleklátó, a belső rajongás és sugárzás néma gyönyörűségeibe. Az élete problémáját így állította fel: a lehető legkevesebb anyagi munkát végezni, hogy a lehető legtöbb kézzelfoghatatlan munkát végezhesse; más szavakkal: néhány órát a reális életre fordítani, a többit pedig beleszórni a végtelenbe. Abban a hiszemben, hogy semmije sem hiányzik, nem vette észre, hogy az így értelmezett szemlélődés végül is a restség egyik változatává fajul; beérte azzal, hogy kielégítse az élet elengedhetetlen szükségleteit, és nagyon is hamar vett magának pihenőt.
Nyilvánvaló, hogy az ilyen energikus és nemes jellem számára ez csak átmeneti állapot lehetett, és Marius, mihelyt először beleütközik a sors kikerülhetetlen bonyodalmaiba, fel fog ébredni.
Addig is – ámbár ügyvéd volt és akármit gondolt felőle Gillenormand nagyapa – nem ügyvédkedett, még csak nem is bojtárkodott. Az ábrándozás elterelte a bojtárkodástól. Zaklatni az ügyészeket, járni a törvényszéki palotát, ügyeket hajhászni: unalom. Minek? Semmi okot sem látott arra, hogy megváltoztassa kenyérkereső foglalkozását. Ez az üzletes és sötét könyvcsinálás elvégre is biztos munkát adott neki, könnyű munkát, s ez, mint épp az imént kifejtettük, kielégítette.
Az egyik könyvkereskedő, akinek dolgozott, azt hiszem, Magimel úr, felajánlta neki, hogy magához veszi, jó lakást ad neki, ellátja rendszeresen munkával és ezerötszáz frank évi fizetést ad érte. Jó lakás, ezerötszáz frank! Hát ez valami. De lemondjon szabadságáról! Fizetéses alkalmazott legyen! Afféle irodalmi hivatalnok. Marius úgy gondolta, hogyha elfogadja, helyzete egyszerre javul is és rosszabbodik is; gyarapszik a jóléte, és csökken a méltósága; tökéletes és gyönyörű szerencsétlensége csúf és nevetséges ínséggé változott volna; olyasmi, mintha egy vak félszeművé lenne. Nem fogadta el.
Marius magányosan élt. Nem lépett be véglegesen abba a társaságba, amelynek Enjolras volt az elnöke; egyrészt azért, mert jobban szeretett kívül maradni mindenen, másrészt, mert nagyon megriasztották. Jó pajtások maradtak; alkalomadtán szívesen segítettek egymáson minden lehetséges módon; de ez volt az egész. Mariusnak két barátja volt, egy ifjú, Courfeyrac és egy öreg, Mabeuf úr. Az öreghez jobban vonzódott. Először is neki köszönhette a forradalmat, amely végbement benne; neki köszönhette, hogy megismerte és megszerette apját. Ő vette le a hályogot a szememről, mondogatta.
Bizonyos, ez az egyháztanácsos döntő hatással volt rá.
Azonban Mabeuf úr ezúttal mégsem volt egyéb, mint a gondviselés nyugodt és akaratlan eszköze. Véletlenül világosította fel Mariust, és tudtán kívül, mint a gyertya, amelyet behoz valaki; ő a gyertya volt, nem pedig az a valaki.
Marius belső politikai forradalmát Mabeuf úr teljességgel képtelen volt megérteni, akarni és irányítani.
Mivel Mabeuf úrral később találkozni fogunk, nem lesz fölösleges néhány szót szólni róla.

IV

Mabeuf úr

Mikor Mabeuf úr ezt mondta Mariusnak: Hát én tisztelem a politikai véleményeket, valóságos meggyőződését fejezte ki. Neki mindenféle politikai vélemény közömbös volt és válogatás nélkül valamennyit helyeselte, csak őt hagyják békén, mint ahogy a görögök "szépeknek, jóknak, kedveseknek", Eumeniseknek becézgették a fúriákat. Mabeuf úrnak az volt a politikai véleménye, hogy szenvedélyesen szerette a növényeket, különösen pedig a könyveket. Ő is -ista volt, mint mindenki, enélkül abban az időben nem lehetett élni, de nem volt sem royalista, sem bonapartista, sem chartista, sem orleanista, sem anarchista: bukinista volt, vagyis könyvbarát.
Nem fért a fejébe, hogyan foglalkozhatnak az emberek azzal, hogy gyűlölik egymást afféle agyrémek miatt, mint az alkotmány, a demokrácia, a legitimitás, a monarchia, a köztársaság stb., holott a világon annyiféle moha, növény és cserje van, amit nézegethetnének, annyi rengeteg fólió, sőt harminckettedrét kötet, amiben lapozhatnának. Nagyon óvakodott attól, hogy meddő emberré ne váljon; az, hogy könyvei voltak, nem gátolta az olvasásban; az, hogy botanikus volt, nem gátolta a kertészkedésben. Mikor megismerkedett Pontmercyvel, az volt a kölcsönös rokonérzés alapja közte és az ezredes között, hogy amilyen szempontból az ezredes a virágokkal foglalkozott, ő ugyanolyan szempontokból foglalkozott a gyümölcsökkel. Mabeuf úrnak sikerült ugyanolyan zamatos körtéket termelnie, mint a Saint-Germain körték; az egyik ilyen keresztezés útján tenyésztette ki, úgy látszik, az októberi ringlót, ami ma nagyhírű gyümölcs és éppolyan illatos, mint a nyári ringló. Inkább jóindulatból, mint ájtatosságból járt el a misére, és mivel szerette az emberek arcát, de gyűlölte a lármájukat, a templom volt az egyetlen hely, ahol tömegben találta őket és hallgatagon. Mivel úgy érezte, hogy valamiféle foglalkozást kell vállalnia, az egyháztanácsosi pályára lépett. Különben sohasem sikerült annyira megszeretnie egy nőt, mint egy tulipánhagymát, vagy egy férfit annyira, mint egy Elzevirt.* Jóval túl volt a hatvanon, mikor valaki ezt kérdezte tőle: – Ön sohasem házasodott meg? – Megfeledkeztem róla – felelte. Ha néha megtörtént vele – kivel nem történik meg-? – hogy kitört belőle: – Ó, ha gazdag volnék! – erre nem valami szép lány nézegetése adott alkalmat, mint Gillenormand úrnál, hanem egy-egy könyv elnézegetése. Kettesben élt öreg gazdasszonyával. A keze kissé csúzos volt, és alvás közben reumától görcsös ujjai belemerevedtek takarója ráncaiba. Megírta és kiadta a Cauteretz környékének flórája című könyvét, színes metszetekkel; becses mű volt ez; rézlemezeit megtartotta és a könyvet is ő maga adta el. Napjában kétszer vagy háromszor is becsöngettek a Méziéres utcai lakásán ezért a könyvért. Legalábbis kétezer frank évi jövedelme volt belőle; majdnem minden vagyona ez volt. Szegény ember létére értette a módját, hogy türelemmel, nélkülözések árán és hosszú idő alatt mindenféle ritkaságok becses gyűjteményét szedje össze. Ha kiment, mindig egy könyv volt a hóna alatt, és gyakran kettővel jött haza. Annak a földszinti négy szobának, amely a kis kerttel együtt a lakása volt, nem volt egyéb díszítése, mint a bekeretezett növénygyűjtemények és régi mesterek metszetei. Ha kardot vagy puskát látott, végigborzongott rajta a hideg. Életében nem ment közel ágyúhoz, még az Invalides-ban sem.* Emésztése tűrhető volt, a bátyja plébános, a haja hófehér, egyetlen foga sem volt a szájában, sem a lelkében, egész teste reszketett, picardiai tájszólásban beszélt, gyermek módjára kacagott, könnyen megriadt, olyan volt az arca, mint valami vén birkáé. Emellett semmiféle barátja vagy ismerőse nem volt az élő emberek között, csak egy Royol nevű öreg könyvkereskedő a Saint-Jacques-kapunál. Az volt az ábrándja, hogy meghonosítja az indigót Franciaországban.
Gazdasszonya is jámbor fajta volt. Szegény, jó öreg nő hajadon maradt. Szultán, a kandúrja, amely el tudta volna nyávogni Allegri* Misereréjét a Sixtus-kápolnában, betöltötte szívét és kielégítette minden szenvedélyét. Egyetlen ábrándja sem ért el a férfiig. Sohasem tudott túljutni a macskáján. Mint a macskának, neki is bajusza volt. Büszkesége volt mindig hófehér főkötője. Vasárnap a mise után azzal töltötte idejét, hogy számba vette fehérneműjét a ládájában és kiteregette az ágyára a ruhaszövetekét, amelyeket megvásárolt, de sohasem varratott meg. Tudott olvasni. Mabeuf úr Plutarchos néni-nek nevezte el.
Mabeuf úr megkedvelte Mariust, mert Marius fiatal volt és szelíd, s meleget árasztott az ő öregségére anélkül, hogy megriasztotta volna félénkségét. A fiatalság szelídséggel párosulva úgy hat az öregekre, mint a napsütés szélcsendben. Mikor Marius jóllakott a katonai dicsőséggel, a lőporfüsttel, a vonulásokkal és mindazokkal a tüneményes ütközetekkel, amelyekben apja oly hatalmas kardcsapásokat osztogatott és kapott, meglátogatta Mabeuf urat, és Mabeuf úr a virágok szempontjából beszélt neki a hősről.
1830-ban meghalt bátyja, a plébános, és úgyszólván rögtön elhomályosult Mabeuf úr számára a látóhatár, mint mikor az éjszaka leszáll. A közjegyző fizetésképtelensége miatt tízezer franknyi összeget veszített, ez volt egész vagyona, amit részben maga tett félre, részben bátyjától örökölt. A júliusi forradalom válságba sodorta a könyvkereskedelmet. Gazdasági válság idején az első cikk, amelyet nem lehet eladni, egy Növényvilág. A Cauteretz környékének flórája megrekedt. Hetek múltak el anélkül, hogy egyetlen vásárló is betévedt volna. Néha-néha Mabeuf úr megremegett egy-egy csöngetésre. – Uram – jelentette szomorún Plutarchos néni –, csak a vizesember. – Elég az hozzá, hogy Mabeuf úr egyszer csak otthagyta a Méziéres utcát, lemondott egyháztanácsosi hivataláról, lemondott a Saint-Sulpice-ről, eladta, nem ám könyveinek, hanem metszeteinek egyik részét – ezekhez kevésbé ragaszkodott –, és beköltözött a Montparnasse körút egyik kis házába, ahol azonban csak negyedévig maradt, mégpedig két okból: először is azért, mert a földszintnek és a kertnek háromszáz frank volt a bére, és ő nem mert kétszáz franknál többet költeni lakásra; másodszor, mert tőszomszédja volt a Fatou-féle lövöldének és egész álló nap hallotta a pisztolydurranásokat, és ezt nem tudta elviselni.
Fogta a Flórá-ját, rézmetszeteit, növénygyűjteményeit, papírjait és könyveit és beköltözött a Salpetriére közelében az Austerlitz negyed egyik viskójába, amelyben évi ötven tallérért három szobája és élősövénnyel kerített kertje volt, kúttal. Ez a költözködés jó alkalom volt neki arra, hogy majdnem minden bútorát eladja. Azon a napon, mikor bevonult ebbe az új lakásba, nagyon jókedvű volt, és maga verte be a szögeket, amelyekre felakasztotta metszeteit és növénygyűjteményeit, aztán a nap többi részében ásott a kertben, este pedig, mikor látta, hogy Plutarchos néni mogorva és elrévedezett, a vállára csapott és mosolyogva odaszólt neki:
– Ugyan! Itt van még az indigó!
Csak két látogatót fogadott austerlitzi viskójában – őszintén szólván ez az ordítozó név meglehetősen kellemetlen volt neki –, az egyik volt a Saint-Jacques-kapu melletti könyvkereskedő, a másik Marius.
Egyébként, amint már jeleztük, azokba az agyvelőkbe, amelyek elmerültek valami bölcsességben vagy valami bolondságban, vagy – ami gyakran megtörténik – mind a kettőben egyszerre, csak nagyon nehezen szivárognak be a mindennapi élet dolgai. A tulajdon sorsuk távol esik tőlük. Ebből az egyoldalúságból afféle akarattalanság származik, amely, ha öntudatos volna, hasonlítana a filozófiához. Az ilyen ember gyengül, hanyatlik, elomlik, sőt összeomlik és alig is veszi észre. Igaz, hogy ez végül is felébredésben végződik, de későn. Addig, úgy látszik, mintha az ember semleges volna abban a játékban, amely a szerencséje és a balsorsa közt folyik. Ő a tét és közömbösen nézi a játékot.
Így történt, hogy azon az elsötétedésen át, amely körülötte támadt, mikor reménységei mind egymás után hunytak ki, Mabeuf úr kissé gyermekesen, de nagyon mélységesen derűs maradt. Szelleme szabályszerűen ingott-lengett, mint az inga. Ha egyszer felhúzták valami illúzióval, sokáig járt, még akkor is, mikor már az illúzió szertefoszlott. Az óra sem áll meg rögtön abban a pillanatban, amikor az ember elveszti a kulcsát.
Mabeuf úrnak ártatlan örömei voltak. Ezek az örömök váratlanok voltak és egy csöppet sem költségesek; a legcsekélyebb véletlen is meghozhatta őket. Egyszer Plutarchos néni valami regényt olvasott a szoba egyik szögletében. Hangosan olvasott, mert úgy tapasztalta, hogy így jobban megérti. A hangos olvasás annyi, mint bizonyítani önmagunk előtt, hogy olvasunk. Vannak emberek, akik nagyon hangosan olvasnak, és ezek olyanok, mintha becsületszavukat adnák maguknak arra vonatkozólag, hogy mit olvasnak.
Plutarchos néni ilyen elszánással olvasta a regényt, amelyet a kezében tartott. Mabeuf úr hallotta, bár nem hallgatott oda.
Plutarchos néni olvasás közben egy bizonyos mondathoz érkezett. Valami dragonyos tisztről és valami szép lányról volt benne szó: "A szép lány buta volt, és a dragonyos sárgán…"
Itt abbahagyta, hogy megtörölje a szemüvegét.
– Buddha és Dragon, a sárkány – ismételte halkan Mabeuf úr. – Igen, igaz, volt egyszer egy sárkány, amely a barlangja mélyén tüzet okádott a torkából és felgyújtotta az égboltozatot. Már több csillagot felégetett ez a szörnyeteg, amelynek egyebek közt tigriskarmai voltak. Buddha bement a barlangjába és sikerült a sárkányt megtérítenie. Plutarchos néni jó könyvet olvas. Nincs ennél szebb legenda.
És Mabeuf úr gyönyörűséges ábrándozásba merült.

V

Szegénység a nyomorúság jó szomszédja

Marius vonzódott ehhez a fehérlelkű aggastyánhoz, aki lassacskán észrevette, hogy szorongatja az ínség, és már annyira volt, hogy néha-néha megdöbbent miatta, de még nem szomorodott meg. Marius találkozott néha Courfeyrackal és el-ellátogatott Mabeuf úrhoz. Azonban nagyon ritkán, legfeljebb havonta egyszer vagy kétszer.
Mariusnak az volt a gyönyörűsége, hogy hosszú sétákat tett magányosan a külső körutakon, vagy a Marsmező, vagy a Luxembourg-kert legnéptelenebb sétaútjain. Néha fél napig is elnézegette valamelyik zöldségtermelőnek a kertjét, a salátás ágyakat, a tyúkokat a szemétdombon, és a vízmerítő kereket forgató lovat. A járókelők meglepetten nézték végig, és egyesek gyanúsnak tartották az öltözetét és sötétnek az arcát. Pedig csak egy szegény fiatalember volt, aki céltalanul ábrándozott.
Egyik ilyen sétáján fedezte fel a Gorbeau-házat, és mivel az elszigeteltsége és az olcsósága csábította, odaköltözött. A házban csak Marius úr néven ismerték.
Apjának néhány régi tábornoka vagy régi bajtársa meghívta, mikor megismerkedett vele, hogy látogassa meg őket. Marius nem utasította vissza. Ezek olyan alkalmak voltak, amikor apjáról beszélgethetett, így időnként megfordult Pajol grófnál, Bellavesne tábornoknál, Fririon tábornoknál, az Invalides-palotában. Zenéltek, táncoltak. Ezekre az estékre Marius felvette az új ruháját. Azonban ezekre az estékre és ezekre a bálokra csak csikorgó fagyban ment el, mert kocsira nem volt pénze és úgy akart megérkezni, hogy a cipője tükörfényes maradjon.
Keserűség nélkül ugyan, de gyakran mondogatta:
Az emberek már olyanok, hogy egy szalonban mindenünk lehet piszkos, csak a cipőnk nem. Hogy szívesen fogadják az embert, megkívánják, hogy bizonyos valamije kifogástalan legyen; a jelleme? Nem, a cipője.
Minden szenvedély, a szív szenvedélyein kívül, szétfoszlik az ábrándozásban. Marius politikai lázai is kihunytak. Hozzásegítette ehhez az 1830. évi forradalom, amely kielégítette és megnyugtatta. Ugyanaz maradt, de szenvedélyessége már elült. Még mindig ugyanazokat a nézeteket vallotta, de ezek már megenyhültek. Tulajdonképpen már nem is nézetei voltak, hanem rokonérzései. Milyen párti volt? Emberiségpárti. Az emberiségben kiválasztotta Franciaországot; a nemzetben kiválasztotta a népet; a népben kiválasztotta a nőt. Különösen ezeken szánakozott. Most már többre becsülte az eszmét a tettnél, a költőt a hősnél és jobban csodált olyan könyvet, mint Jób könyve, olyan eseménynél, mint Marengo. És aztán, mikor egésznapos elmélkedés után hazatért, este a körutakon át és a fák ágain keresztül szemébe tűnt a végtelen világűr, a névtelen fényességek, az örvény, a sötétség, a titok, mindazt elenyésző csekélynek látta, ami csupán csak emberi.
Úgy hitte, hogy elérkezett és talán csakugyan el is érkezett az emberi életnek és filozófiának az igazságához, és végül is már nemigen nézett egyebet, mint az eget, az egyetlent, amit az igazság láthat kútjának fenekéről.
Ez nem gátolta abban, hogy ezerféleképpen ne tervezgessen, ne számítgasson, ne építsen légvárakat, ne ábrándozzék a jövőjéről. Ha valakinek a szeme belenézett volna Mariusba, mikor így elábrándozott, elkápráztatta volna ennek a léleknek a tisztasága. Csakugyan, ha testi szemünknek megadatott volna, hogy belelásson mások lelkébe, akkor sokkal biztosabban meg tudnánk ítélni egy embert az ábrándjai, mint a gondolatai alapján. A gondolatban van valami akarat, az ábrándozásban nincs. Az ábrándozás, amely egészen ösztönszerű, magára ölti és megtartja szellemünk alakját, még ha gigászivá és eszményivé nő is: semmi sem fakad közvetlenebbül és őszintébben lelkünk legmélyéről, mint önkéntelen és határtalan sóvárgásunk csillogó végzetünk felé. Ezekben a sóvárgásokban sokkal jobban fel lehet fedezni minden ember igazi jellemét, mint a szabályozott, meggondolt és rendezett gondolatokban. Ábrándképeink vallanak ránk legjobban. Mindenki természete szerint ábrándozik az ismeretlen s a lehetetlen felől.
Ennek az 1831. évnek a közepe táján az öregasszony, aki Mariust kiszolgálta, elmondta neki, hogy szomszédjait, a nyomorult Jondrette-családot kilakoltatják. Marius, aki úgyszólván egész napját házon kívül töltötte, alig is tudta, hogy szomszédai vannak.
– Miért dobják ki őket? – kérdezte.
– Mert nem fizetnek lakásbért. Két részlettel tartoznak.
– Mennyi az?
– Húsz frank – mondta a vénasszony.
Mariusnak harminc frank megtakarított pénze volt az egyik fiókban.
– Fogja – mondta a vénasszonynak –, itt van huszonöt frank. Fizesse ki a szerencsétlen emberek helyett a lakbért, adjon nekik öt frankot, és ne mondja meg, hogy tőlem kapta.

VI

A helyettes

A véletlen úgy akarta, hogy az az ezred, amelynek Théodule a főhadnagya volt, Párizsba került helyőrségre. Ez alkalom volt arra, hogy Gillenormand néninek megint ötlete támadjon. Első ízben az volt az ötlete, hogy Mariust megfigyelteti Théodule-lel; most a fejébe vette, hogy Théodule-t megteszi Marius utódjának.
Minden eshetőségre és főképpen arra az esetre, ha a nagyapának valami halvány vágya támadna arra, hogy fiatal arcot lásson a házban – az efféle hajnali sugárzást néha szeretik a romok – tanácsos volt másik Mariusról gondoskodni. Igen – gondolta magában –, egyszerű sajtóhiba, amilyeneket a könyvekben látok; Marius helyett olvasd: Théodule.
Az unokaöcs majdnem unoka; ha nincs ügyvéd, jó lesz a lándzsás is.
Egy reggel, mikor Gillenormand úr javában olvasta a La Quotidienne-t, belépett a lánya és a legszelídebb hangján, mivelhogy a kedvencéről volt szó, jelentette:
– Apám, Théodule ma délelőtt tiszteletét teszi.
– Ki az a Théodule?
– Az unokaöccse.
– Ah! – legyintett a nagyapa.
Aztán újra belemerült az olvasásba, nem gondolt többet az unokaöccsére, aki csak holmiféle Théodule volt, és hamarosan feldühösödött, ami olvasás közben úgyszólván mindennap megesett vele. A "lap", amelyet járatott – egyébként royalista újság volt, ez magától értetődik – jelentette, másnapra, csak úgy szárazon, az akkori Párizs egyik apró hétköznapi eseményét: "A joghallgatók és orvostanhallgatók holnap délben összegyülekeznek a Panthéon téren – tanácskozás céljából. Egyik időszerű kérdésről van szó: a nemzetőrség tüzérségéről, és a hadügyminiszternek és a »polgárőrségnek« összetűzéséről a Louvre udvarán felállított ágyúk dolgában." Tehát az egyetemi hallgatók, "tanácskozni fognak" erről. Gillenormand úrnak se kellett több, hogy elfussa a méreg.
Mariusra gondolt, aki ugyancsak diák volt, és aki, mint a többiek, valószínűleg szintén elmegy "tanácskozni délben a Panthéon térre". Ez a gondolat kínozta, mikor Théodule főhadnagy belépett, polgári ruhában, ami ügyes fogás volt; Gillenormand kisasszony vezette be, tapintatosan. A lándzsástiszt így okoskodott: "A vén druida nem fektette mindenét életjáradékba. Érdemes néhanapján ebbe a civil-maskarába öltözni."
Gillenormand kisasszony hangosan odaszólt apjának:
– Théodule, az unokaöccse.
És a főhadnagynak halkan odasúgta:
– Mondj mindenre igent. – És kisurrant.
A főhadnagy, aki nemigen volt hozzászokva az ilyen szertartásos találkozásokhoz, némileg félénken dadogta:
– Alázatos szolgája, bácsikám – és a katonai tisztelgés és a polgári köszönés valami akaratlan és gépies zagyvalékával üdvözölte.
– Á! Maga az; jól van, üljön le – mondta az öreg úr.
Ezzel aztán teljesen meg is feledkezett a lándzsásról.
Théodule leült, és Gillenormand úr fölkelt.
Gillenormand úr fel és alá járkált zsebre dugott kézzel, hangosan beszélt és izgatott, öreg ujjaival a két óráját szorongatta a mellénye jobb és bal zsebében.
– Ebadta taknyos kölykei! Összecsődülnek a Panthéon téren! Istenemre! tegnap még csecsszopók voltak a nyavalyások! Ha megnyomná az ember az orrukat, tej csöpögne belőle! És ezek holnap délben tanácskoznak? Hát hová jutunk? Hová jutunk? Világos, hogy az örvénybejutunk. Ide juttattak bennünket a forradalmárok! Polgári tüzérség! Tanácskozni a polgári tüzérségről! Szájaskodni kint az utcán a nemzetőrség durrantásairól! És kik verődnek ott össze? Hát tessék, ide vezet a jakobinizmus. Fogadok mindenbe, amibe tetszik, egymilliót teszek egy fitying ellen, hogy csupa büntetett előéletű ember és kiszabadult fegyenc lesz ott. Köztársaságiak és gályarabok – egy húron pendülnek. Carnot így szólt: Hová menjek, áruló? Fouché ezt felelte rá: Menj az orrod után, hülye! Hát ezek a köztársaságiak.
– Úgy van – jegyezte meg Théodule.
Gillenormand úr odafordította a fejét, meglátta Théodule-t, aztán folytatta:
– Ha meggondolom, hogy ez a kölyök milyen elvetemedett volt! Beállt carbonarónak! Miért hagytad itt a házamat? Hogy beállj republikánusnak. Kuss! Először is a nép hallani sem akar a köztársaságodról, nem kell neki, mert van józan esze, jól tudja, hogy mindig voltak királyok és mindig lesznek, jól tudja, hogy a nép, az csak nép, akármi történik is, fütyül a köztársaságodra, érted, tökfilkó! Igazán rettenetes ez a szeszély! Belebolondulni Duchene apóba, bájosan pislogni a guillotine-ra, románcokat énekelni és pengetni a gitárt 93 erkélye alatt, köpök ezekre a fiatalemberekre egytől egyig, olyan marhák! Tökkelütött valamennyi, kivétel nélkül. Elég csak belélegzeni az utcáink levegőjét, hogy megkótyagosodjanak. A tizenkilencedik század csupa méreg. Most minden zöldfülű kecskeszakállt növeszt, tacskó létére komolyan veszi magát és faképnél hagyja öreg szüleit. Ez köztársasági, ez romantikus. Mi az Isten csudája ez? Minden elképzelhető őrültség. Egy évvel ezelőtt mindenki megnézte az Hernani-t* Kérem szeretettel, az Hernani-t! Ezt a fából vaskarikát, ezt a gyalázatosságot, ami méghozzá nincs is franciául! És aztán ágyúk vannak a Louvre udvarán. Ez a mai rablóvilág.
– Igaza van, bácsikám – mondta rá Théodule.
Gillenormand úr folytatta:
– Ágyúk a Múzeum udvarán! Minek? Ágyú, mit akarsz? Össze akarod lövöldözni a belvedere-i Apollót? Mi közük a kartácsoknak a Medici Vénuszhoz? Ó, ezek a mai fiatalemberek! Mind csupa naplopó! Micsoda nyavalyás egy senki az az ő Benjamin Constant-juk! És aki nem gazember köztük, az tökfilkó! Mindent elkövetnek, csakhogy elcsúfítsák magukat, rosszul öltözködnek, félnek a nőktől, egy szoknya láttára olyan savanyú pofát vágnak, hogy a kislányok megpukkadnak a kacagástól; becsületszavamra, az ember azt mondaná, hogy a szerelem szemérmes szegényei. Idomtalanok és a tetejébe bárgyúk; Tiercelin és Potier szójátékait csépelik, kabátjuk, mint a zsák, mellényük lovászlegényre vall, ingük durva vászon, nadrágjuk durva posztó, cipőjük durva bőr és gágogásuk olyan, mint a tollazatuk. Kiszólásaik olyan durvák, hogy meg lehetne talpalni velük a cipőiket. És kérem szépen, ennek az idétlen csürhének van politikai véleménye. Szigorúan meg kellene tiltani, hogy politikai vélemények legyenek. Rendszereket gyártanak, újjáalakítják a társadalmat, lerombolják a monarchiát, porba gázolnak minden törvényt, feje tetejére állítanak mindent, a házmestereket ültetik a király helyébe, fenekestül felforgatják Európát, újjáépítik a világot és örülnek, ha titokban megpillanthatják a mosónő lábikráját, mikor felszáll a kordéjukra. Ah! Marius! Ah, bitang! Kiállsz ordítozni a térre! tárgyalni, vitatkozni, rendszabályokat foganatosítani! Mert ezt rendszabálynak hívják, igazságos istenek! A zűrzavar elcsenevészedik, és elbárgyul. Én láttam a káoszt, most is látom a mennyet. A diákok tanácskoznak a nemzetőrségről, hiszen ez még az ogibeváknál és a kadodasoknál sem fordulhat elő! A vademberek, akik anyaszült meztelen járnak, akiknek a feje, mint valami tollaslabda, akik dorongot szorongatnak a markukban, nem olyan vadak, mint ezek a baccalaureátusok! Vásári fajankók! Ezek aztán a szakértők és a hangadók! Ezek tanácskoznak és fontolgatnak! Ez a világ vége! Világos, hogy ez a vége ennek a nyomorúságos sárgolyónak. Még egy utolsó hördülés, és ez Franciaország melléből tör fel. Csak tanácskozzatok, kölykök! Ez mindig így lesz, amíg odajárnak újságot olvasni az Odéon árkádjai alá. Ez csak egy souba
kerül nekik, no meg a józan eszükbe, meg az értelmükbe, meg a szívükbe, meg a lelkűkbe, meg a szellemükbe. Amint onnan kijönnek, faképnél hagyják a családjukat. Minden újság pestises; valamennyi, még a Drapeau blanc is! Alapjában véve Martainville jakobinus volt. Ó, jóságos ég! Eldicsekedhetsz vele, hogy kétségbeejtetted nagyapádat!
– Ez világos – kottyant közbe Théodule.
Miközben Gillenormand úr lélegzetet vett, a lándzsás felhasználta az alkalmat és fölényesen hozzátette:
– Nem is volna szabad más újságnak megjelenni, mint a Moniteur-nek, és más könyvnek, mint az Annuaire militaire-nék.*
Gillenormand úr folytatta:
– Szakasztott, mint a Sieyésük!* Szenátorrá tollasodon királygyilkos! Mert mindig ezen végzik. Sebesre ordítják a szájukat a polgártársi tegezésben, hogy végül gróf úrnak szólíttassák magukat. Agyba-főbe grófurazzák egymást a szeptemberi gyilkosok! Sieyés, a filozófus! Elégtétellel mondhatom, hogy sohasem hederítettem többet mindezeknek a filozófusoknak a filozófiáira, mint a Tivoli komédiásainak a pápaszemére! Láttam egyszer szenátorokat vonulni a Malaquais rakparton, violaszín, méhekkel hímzett bársony köpenyben, IV. Henrik-kalapban. Undorítók voltak. Az ember azt mondta volna, hogy a tigris udvari majmai. Polgártársak, kijelentem, hogy a haladástok őrültség, az emberiességtek ábránd, és a forradalmatok bűn, a köztársaságtok szörnyeteg, szűzi Franciaországotok a bordélyházból került ki, és én a szemetekbe mondom, akárki fia vagytok, akár publicisták, akár közgazdászok, akár jogászok, akár a szabadságnak, egyenlőségnek és testvériségnek a guillotine taglójánál is kiválóbb szakértői! Ezt jegyezzétek meg magatoknak, öcskösök!
– Az istállóját! – rikkantotta a főhadnagy – ez aztán csodamód igaz.
Gillenormand úr félbe hagyta megkezdett kézmozdulatát, odafordult, mereven a szeme közé nézett Théodule lándzsásnak és csak ennyit mondott neki:
– Maga hülye.

HATODIK KÖNYV

KÉT CSILLAG TALÁLKOZIK

I

A csúfnév: hogyan keletkeznek a vezetéknevek

Marius ebben az időben középtermetű, sűrű fekete hajú, magas és értelmes homlokú, szép fiatalember volt; orrlyukai tágak és szenvedélyesek, őszinte és nyugodt arcában valami fölényes, merengő és ártatlan vonás. Arcélében, amelynek vonalai kerekdedek voltak, ami azonban nem ment határozottságuk rovására, megvolt az a germán szelídség, amely a francia arcvonásokba Elzász és Lotaringia révén szivárgott be, és a szögleteknek az a tökéletes hiánya, amely oly könnyen felismerhetőkké tette a sicambereket* a rómaiak között, és amely megkülönbözteti az oroszlán fajt a sas fajtától. Életének abban a korszakában volt, amikor a gondolkodó embereknek a lelke úgyszólván egyenlő arányban gyúródik össze bölcsességből és gyermekségből. Ha nehéz helyzet adódott, minden megvolt benne, hogy ostobán viselkedjék; csak még egy fordulat és fenséges tudott lenni. Modora tartózkodó volt, hideg, csiszolt, zárkózott. Mivel szája kedves volt, ajkai az elképzelhető legpirosabbak, és fogai a legfehérebbek, a mosolya enyhített egész arcának szigorúságán. Bizonyos pillanatokban sajátságos ellentétben volt ez a szűzi homlok és ez az érzéki mosoly. Szeme kicsiny volt, tekintete átfogó.
Legkegyetlenebb nyomorúságának idején észrevette, hogy a lányok megfordulnak utána, és menekült vagy elbújt, sebzett lélekkel. Azt gondolta, hogy ócska ruháit nézegetik és kinevetik; valójában azonban szépségét bámulták és ábrándoztak felőle.
Ez a néma félreértés közte és az útjába kerülő csinos lányok között elvadította. Nem választott közülük senkit, azon az egyszerű módon, hogy valamennyi elől szökött. Így élt határozatlanul – bután, mondta Courfeyrac.
Courfeyrac mondta neki ezt is:
– Ne áhítozzál arra, hogy tiszteljenek (mert tegezték egymást; a fiatalkorú barátság hajlamos a tegeződésre). Barátocskám, adok egy jó tanácsot. Ne olvass annyi könyvet és nézegesd egy kissé többet a csitriket. A huncutokban sok minden jó van ám, ó, Marius! Ha szüntelenül menekülsz előlük és pirulsz, elvadulsz.
Máskor Courfeyrac, ha találkozott vele, így köszöntötte:
– Jó napot, tisztelendő úr.
Ha Courfeyrac efféleképpen oktatta, Marius nyolc napig jobban* kerülte a nőket, fiatalokat és öregeket, mint azelőtt, és a tetejébe kerülte Courfeyracot is.
Mindazonáltal volt az egész végtelen teremtésben két nő, akik elől Marius nem menekült és akiktől nem tartózkodott. Igaz, ha valaki azt mondta volna neki, hogy ezek nők, alaposan meglepődött volna. Az egyik a szakállas vénasszony volt, aki a szobáját söpörte, és akire Courfeyrac ezt mondta: Marius nem hord szakállt, mivel látja, hogy a cselédje hordja helyette. A másik pedig egy kis csitri volt, akit nagyon gyakran látott, de akire soha rá se nézett.
Több mint egy éve már, Marius a Luxembourg-kert egyik néptelen sétaútján, amely párhuzamos a faiskolával, észrevett egy férfit és egy egészen fiatal lánykát, szinte mindig ugyanazon a padon ültek, szorosan egymás mellett, a sétaút legelhagyatottabb végén, az Ouest utca felé. A véletlen mindig beleelegyedik az olyan emberek sétáiba, akik szeretnek magukba mélyedni; valahányszor ez a véletlen Mariust ebbe a fasorba vezette, és ez majdnem mindennap megtörtént, ott találta ezt a párt. A férfi lehetett úgy hatvanéves; szomorúnak és komolynak látszott; egész megjelenése a nyugalomba vonult katona izmosságát és törődöttségét tükrözte. Ha kitüntetés lett volna a mellén, Marius azt mondta volna: kiszolgált tiszt. Arca jóságos volt, de hozzáférhetetlen, és soha nem nézett senkinek a szemébe. Kék nadrágot, kék kabátot, széles karimájú kalapot viselt, és minden vadonatújnak látszott, hozzá fekete nyakkendőt és ragyogó fehér, de durva vászonból való, úgynevezett quakeringet. Egy grizett, aki egyszer elment mellette, így szólt: "Tessék, milyen rendes özvegyember." Haja hófehér volt.
Mikor azzal a fiatal leánnyal, aki kísérte, első ízben ült le a padon, amelyet mintha lefoglaltak volna maguknak, a kislány tizenhárom-tizennégy éves lehetett, olyan sovány, hogy majdnem csúnya, félszeg, jelentéktelen, és talán csak annyi ígéretes volt benne, hogy szép volt a szeme. Csak éppen mindig valahogy bántó módon önérzetes volt a tekintete. A zárdái bentlakó növendékek öreges és egyúttal gyerekes ruházatát viselte; vastag, rosszul szabott fekete posztóruhát. Úgy látszott, hogy az öreg az apa, és ez a leánya.
Marius két vagy három napig nézegette ezt az öregembert, aki még nem volt aggastyán, és ezt a kislányt, aki még nem volt nő, aztán nem törődött velük többet. Viszont azok, mintha meg se látták volna őt. Nyugodtan és közömbös arccal beszélgettek. A lányka szakadatlanul és jókedvűen csacsogott. Az öregember keveset beszélt és néha-néha kimondhatatlanul atyáskodó szeretettel függesztette szemét a kislányra.
Mariusnak szinte gépies szokásává lett, hogy ezen a fasoron sétáljon. Mindig ott találta őket.
Elmondjuk, hogyan történt a dolog.
Marius legszívesebben a fasornak a padjukkal szemben levő végén érkezett. Egész hosszában végigment a fasoron, elhaladt előttük, aztán megfordult és visszament egészen a végéig, ahonnan kiindult, és megint újra kezdte. Sétája közben ötször-hatszor megtette ezt az utat, oda-vissza, ezt a sétát pedig hetenként ötször-hatszor, s még csak annyira sem jutottak egymással azok ketten meg ő, hogy köszöntek volna. Ez az úr és ez a lányka – ámbár úgy látszott, és talán éppen azért, mert úgy látszott, hogy kerüli mindenkinek a tekintetét – természetesen némileg magára vonta annak az öt vagy hat diáknak a figyelmét, akik időnként végigsétáltak a faiskola menti sétaúton, a szorgalmasok előadások után, a többiek a biliárdozás után. Courfeyrac, aki az utóbbiak közé tartozott, egy ideig figyelte, azonban, mivel a leányt csúnyának találta, hamarosan gondosan elkerülte őket. Úgy menekült előlük, mint valami parthus: csúfnevet nyilazott vissza rájuk. Mivel csupán a kislány ruhája és az öregnek a haja ragadta meg, a leányt Lanoire kisasszonynak, az apját pedig Leblanc úrnak nevezte el, és ez úgy bevált, hogy mivel senki sem ismerte őket és nem tudta a nevüket, ez a két csúfnév általánosan elterjedt. A diákok így beszéltek:
– Á! Leblanc úr ott ül a padján!
És Marius, mint a többiek, beletörődött abba, hogy Leblanc úrnak nevezze az ismeretlen urat.
Követjük példájukat és elbeszélésünk megkönnyítése kedvéért mi is csak Leblanc úrnak fogjuk nevezni.
Marius majdnem mindennap ugyanabban az órában látta őket az első évben. A férfi tetszett neki, de a kislányt meglehetősen unalmasnak találta.

II

Lux facta est*

A második évben, ennek a történetnek éppen azon a pontján, ameddig az olvasó eljutott, történt, hogy ezek a szokásos luxembourg-i séták megszakadtak, és maga Marius sem igen tudta, hogy miért, de már majdnem hat hónapja nem fordult meg a fasorban. Egyszer végre visszatért. Derült nyári napon történt, és Marius jókedvű volt, mint mindenki, mikor szép az idő. Úgy érezte, hogy a szívében dalol minden madár, ahányat csak hallott, és mintha benne ragyogtak volna a kék égnek a darabkái, amiket a faleveleken át megpillantott.
Egyenesen a "fasorába" ment és mikor a végén volt, észrevette az ismert párt, most is ugyanazon a padon. Ám mikor közelebb ért, látta, hogy a férfi még ugyanaz, azonban úgy rémlett neki, hogy a leány már nem a régi. Az a leány, akit most látott, felnőtt, szép teremtés volt, éppen abban a korban, amelyben a női szépség varázsa egybevegyül még a gyermekkor minden egyszerű bájosságával; röpke pillanat ez és tiszta, csak ez a két szó fejezheti ki: tizenöt év. Csodálatos gesztenyeszín haja volt, amelyet aranyos pászmák árnyaltak, homlokát mintha márványból faragták volna, arcát mintha rózsalevélből lehelték volna, halvány pirosság, hamvas fehérség, finom száj, amelyből a mosoly úgy lebbent, mint a fény, a szó pedig úgy, mint a zene; olyan feje, amilyent Raffael festett volna Madonnájának, olyan nyakon, amilyent Jean Goujon* vésett volna Venusának. És hogy semmije se hiányozzék ennek az elragadó jelenségnek, az orra nem szép volt, hanem csinos; sem egyenes, sem görbe, sem római, sem görög; párizsi orr volt; vagyis szellemes, finom, szabálytalan és tiszta, ami kétségbeejti a festőket és a költőket megbűvöli.
Szemét szüntelenül lesütötte, úgyhogy Marius nem nézhetett bele, mikor elment mellette. Csak hosszú gesztenyeszín szempilláit láthatta, amelyeken árnyék és szemérem borzongott.
Ez azonban nem gátolta a szép kislányt abban, hogy ne mosolyogjon, amint hallgatta a fehér hajú férfi beszédét, és csodamód elragadó volt, amint így lesütött szemmel bájosan mosolygott.
Marius az első pillanatban arra gondolt, hogy ez ugyanennek a férfinak a másik lánya, bizonyosan nővére az előbbinek. De mikor gépiesen megszokott sétájában másodszor is elhaladt a pad mellett és figyelmesen végignézte, ráismert, hogy ugyanaz. Hat hónap alatt a csitri nagylánnyá virult; ez volt az egész. Nagyon gyakori tünemény ez. Van egy bizonyos pillanat, amikor a leányok egy szempillantás alatt ki virulnak és egy csapásra rózsákká nyílnak. Tegnap még gyermekül hagytuk itt őket, ma, mikor viszontlátjuk őket, meghökkentenek.
Ez nemcsak megnőtt, eszményivé vált. Mint ahogy áprilisban bizonyos fáknak három nap elegendő arra, hogy virágba boruljanak, neki hat hónap elegendő volt arra, hogy eláradjon rajta a szépség. Megjött az áprilisa.
Néha látni szegény és szűkölködő embereket, akik mintha felébredtek volna, a nyomorúságból hirtelen bőségbejutnak, mindenféle módon költekeznek és egyszerre csak feltűnőkké, pazarlókká és fényűzőkké válnak. Ennek az a magyarázata, hogy valami járadékot vágtak zsebre; tegnap lett esedékessé. A lányka is elérte esedékessége napját.
És azután ez már nem volt a bársonykalapos, szövetruhás, iskolás cipős és vörös kezű intézeti növendék; szépségével kifejlődött az ízlése is; csinosan, egyszerű és gazdag és mesterkéletlen eleganciával öltözött nő volt. Fekete selyemruha volt rajta, ugyanolyan anyagból való köpeny és fehér fátyolkalap. Fehér kesztyűje kidomborította finom vonalú kezét, amely ernyőjének kínai elefántcsont fogantyújával játszott, és selyem félcipője kirajzolta apró lábait. Mikor az ember elment mellette, a ruhája fiatalos és bódító illatot lehelt.
A férfi nem változott.
A leányka, mikor Marius másodszor ért hozzá, felnézett. Szeme mély volt és égszínkék, de ebben a fátyolos azúrban még benne révedezett a gyermek tekintete. Közömbösen nézett Mariusra, mintha csak a szikomorfák alatt szaladgáló kisgyereket nézegetné, vagy azt a márvány vázát, amely árnyékot vetett a padjukra; és maga Marius is úgy folytatta a sétáját, hogy egészen másra gondolt.
Még négyszer vagy ötször elment a pad előtt, amelyen a leány ült, de még csak feléje sem nézett.
A következő napokon, mint rendesen, visszatért a Luxembourg-kertbe; mint rendesen, ott találta "az apát és leányát", azonban már nem is törődött velük. Most, hogy a leány szép volt, most sem gondolt vele többet, mint akkor, mikor csúnya volt. Mindig nagyon közel ment el a pad mellett, ahol a leány ült, mert ez volt a szokása.

III

A tavasz varázsa

Egy napon a levegő langyos volt, a Luxembourg-kert árnyban és napfényben fürdött, az égbolt olyan, mintha reggel lemosták volna az angyalok, a gesztenyefák sűrűjében verebek csipogtak, Marius egész lelkét kitárta a természetnek, nem gondolt semmire, élt és lélegzett, elment a pad mellett, a lány ráemelte szemét, tekintetük találkozott.
Mi volt most ennek a lánynak a tekintetében? Marius nem tudta volna megmondani. Nem volt benne semmi, és ott volt benne minden. Valami furcsa villanás volt ez.
A leány lesütötte szemét, ő pedig folytatta sétáját.
Amit látott, az nem egy gyermeknek az elfogulatlan és egyszerű szeme volt, hanem valami titokzatos örvény, amely megnyílt, aztán hirtelen bezárult.
Eljön a nap, amikor minden fiatal leány így néz. Jaj annak, akire rávetődik a tekintete!
Egy léleknek, amely még nem ismeri magát, ez az első tekintete olyan, mint a hajnal feltűnése az égen. Valami sugárzó és ismeretlen dolognak az ébredése ez. Nincs szó, amely kifejezné ennek a váratlan fényességnek veszedelmes bubáját, amely hirtelen halványan beragyogja az imádatos sötétségeket, és amelyben egybevegyül a jelen minden ártatlansága a jövendő minden szenvedélyével. Valami tétova gyöngédség ez, amely találomra megtárul és vár. Csapda, amelyet az ártatlanság állít öntudatlanul, és amelyben szíveket fog anélkül, hogy akarná anélkül, hogy tudná. Ez a szűz, aki úgy néz, mint egy asszony.
Ritka eset, hogy ne fakadna mélységes ábrándozás ott, ahová egy-egy ilyen tekintet esik. Minden tisztaság és minden lángolás összesűrűsödik ebben a mennyei és végzetes sugárban, amelynek a kacér nő leggyakorlottabb kacsingatásainál is jobban megvan az a bűvös hatalma, hogy hirtelen kipattantja valamely léleknek a mélyén azt a sötét virágot, amely csupa illat és csupa méreg, és amelynek a neve szerelem.
Marius, mikor este hazatért a padlásszobájába, rápillantott a ruhájára és ezúttal jutott eszébe először, milyen rendetlenség, illetlenség és példátlan ostobaság, hogy a "hétköznapi" ruhájában megy a Luxembourg-kertbe sétálni, vagyis szakadozott karimájú kalapjában, ormótlan kocsis-cipőjében, térdén kifehéredett fekete nadrágjában és könyökén kikopott fekete kabátjában.

IV

Egy súlyos betegség kezdete

Másnap, a szokott órában, Marius elővette szekrényéből új kabátját, új nadrágját, új kalapját és új cipőjét; tetőtől talpig átöltözött, kesztyűt húzott, ami tüneményes fényűzés volt, és így ment a Luxembourg-kertbe.
Útközben találkozott Courfeyrackal és úgy tett, mintha nem látná. Courfeyrac, mikor hazatért, ezt mondta a barátainak:
– Találkoztam Marius új kalapjával és új kabátjával, és Marius is benne volt. Bizonyosan vizsgára ment. Egészen bárgyúnak látszott.
Marius, amint megérkezett a Luxembourg-kertbe, körüljárta a medencét és elnézte a hattyúkat, aztán sokáig elrévedezett egy szobor előtt, amelynek a fejét feketén belepte a moha, és hiányzott az egyik csípője. Volt ott a medence mellett egy negyvenéves pocakos polgár, kézen fogva vezetett egy ötéves kisfiút és ezt mondta neki:
– Kerüld a túlzásokat. Fiam, maradj egyformán távol a zsarnokságtól és az anarchiától.
Marius hallgatta ezt a polgárt. Aztán még egyszer körüljárta a medencét. Végre megindult a "fasora" felé, szép lassan és mintha nemigen akaróznék arra mennie. Mintha egyszerre húzta és taszította volna valami. Még egyáltalán nem ébredt ennek a tudatára, és azt hitte, hogy úgy tesz, mint máskor.
Amikor befordult a fasorba, meglátta a másik végén Leblanc urat és a leányt a "padjukon". Végig begombolta a kabátját, kifeszítette derekát, hogy ne vessen rajta ráncot, bizonyos gyönyörűséggel szemlélgette nadrágjának vadonatúj fényét és megindult a pad felé. Volt ebben a vonulásában valami támadó és hódító szándék. Azt mondom, hogy megindult a pad felé, mintha ezt mondanám: Hannibál megindult Róma ellen.
Különben minden mozdulata csupa gépiesség volt; egyáltalán nem hagyta abba szokott elmélkedéseit: gondolatai a munkáin jártak. Ebben a pillanatban arra gondolt, hogy az Érettségizők kézikönyve ostoba egy könyv, és bizonyosan a legválogatottabb hülyék szerkesztették, mivel az emberi szellem mesterművei gyanánt elemzik benne Racine három tragédiáját és Moliére-nek csupán egy vígjátékát. A füle élesen zúgott. Amint a padhoz közeledett, elsimította kabátja ráncait és szemét a leányra szegezte. Úgy rémlett neki, hogy a lány a sétaút végét valami halvány kék derengéssel árasztja el.
Minél jobban közeledett, lépései annál jobban meglassúdtak. Amint bizonyos távolságba érkezett a padhoz, még jóval a sétaút vége előtt megállt, és maga sem tudta, hogyan, hogyan nem, egyszerre csak megfordult. Még csak nem is gondolt rá, hogy nem megy a végéig. A leány alig vehette észre messziről és alig láthatta, milyen csinos az új ruhájában. Mégis kiegyenesedett, hogy jól mutasson, ha valaki hátulról szemügyre veszi.
Elért a sétaút ellenkező végére, aztán visszajött és ezúttal valamivel jobban megközelítette a padot. Már annyira jutott, hogy csak három fa köze választotta el tőle, azonban itt valami megnevezhetetlen érzés vett erőt rajta, hogy nem mehet tovább, és megtorpant. Mintha úgy vette volna észre, hogy a leány feléje fordítja az arcát. Azonban férfiasan és keményen erőt vett magán, lebírta habozását és megindult előre. Néhány másodperccel később egyenesen és szilárdan, fülig pirultan elhaladt a pad előtt, kezét a kabátjába mélyesztette, mint valami államférfi, és sem jobbra, sem balra nem mert tekinteni. Abban a pillanatban, mikor elhaladt az erőd ágyúja előtt, érezte, hogy a szíve vadul megdobog. A leányon, mint tegnap, most is selyemruhája és fátyolkalapja volt. Valami mennyei hangot hallott, amely bizonyosan "az ő hangja" volt. A leány csendesen beszélgetett. Nagyon csinos volt. A fiú érezte ezt, ámbár nem mert rátekinteni. "Mégis – gondolta magában – okvetlenül becsülne és tisztelne, ha tudná, hogy tulajdonképpen én vagyok a szerzője annak a Marcos Obregon de la Rondáról szóló értekezésnek,* amelyet Francois de Neufchateau úr a sajátja gyanánt adott ki Gil Blas-kiadásának bevezetésében!"
Elhaladt a pad előtt, elment egészen a fasor végéig, amely már közel volt, aztán visszafordult és még egyszer elhaladt a szép leány előtt. Ezúttal nagyon sápadt volt. Egyébként valami nagyon kellemetlen érzés uralkodott el rajta. Távolodott a padtól és a leánytól, és mikor háttal volt felé, úgy érezte, hogy a leány nézi őt, és emiatt megbotlott.
Többször nem is próbált a padhoz közeledni, megállt a sétaút közepe táján és, amit sohasem tett meg, leült, aztán oldalvást pillantgatott és a lelke leghomályosabb mélységében arra gondolt: mégiscsak furcsa, hogy valaki, akinek ő megcsodálta a fehér kalapját és fekete ruháját, teljesen érzéketlen ragyogó nadrágja és új kabátja iránt.
Negyedóra múltán fölkelt, s úgy tett, mintha a pad felé indulna, amelyet most dicsfény övezett. Azonban mozdulatlanul egy helyben maradt. Tizenöt hónap óta első ízben gondolt arra, hogy ez az úr, aki mindennap itt ül a leányával, bizonyosan már észrevette őt, és s valószínűleg furcsállja a tolakodását.
Ugyancsak első ízben, valahogy tiszteletlenségnek érezte, hogy azt az ismeretlent, akár csak legtitkosabb gondolatában is a Leblanc csúfnévvel illesse.
Így állt ott néhány percig, lehorgasztott fejjel és sétapálcájával a homokba rajzolgatott.
Aztán hirtelen a Leblanc úr és leánya padjával ellenkező irányba fordult és hazament.
Ezen a napon elfelejtett vacsorázni. Esti nyolc órakor jutott az eszébe, és mivel már késő volt ahhoz, hogy a Saint-Jacques utcába elmenjen, ejnye – gondolta magában – és egy darab kenyeret evett.
Előbb kikefélte kabátját, gondosan összehajtogatta és csak ezután feküdt le.

V

Bougon* nénit több ízben villámcsapás sújtja

Másnap Bougon néni – így nevezte el Courfeyrac a Gorbeau-ház öreg házmesterné-főbérlő-takarítóasszonyát, akinek a valóságban Burgonné volt a neve, amint láttuk már, csakhogy a huncut Courfeyrac előtt semmi sem volt szent – Bougon néni döbbenten vette észre, hogy Marius úr megint az új ruhájában távozott.
A Luxembourg-ba ment, de nem haladt túl a padján, amely a sétaút közepén volt. Leült, mint tegnap, és messziről nézelődött és tisztán látta a fehér kalapot, a fekete ruhát és főképpen a kék ragyogást. Nem moccant innen és csak akkor ment haza, amikor a Luxembourg-kert kapuit zárták. Leblanc urat és leányát nem látta távozni. Ebből arra következtetett, hogy az Ouest utca felé eső kapun távoztak a kertből. Később, néhány héttel utóbb, mikor erre a napra visszagondolt, sehogy sem tudott visszaemlékezni rá, hogy hol is vacsorázott ezen az estén.
Másnap, ez már a harmadik nap volt, Bougon nénit megint villámcsapás érte. Marius az új ruhában távozott.
– Három nap egymás után! – sápítozott.
Megpróbálta nyomon követni, azonban Marius fürgén és hatalmas léptekkel haladt; olyan volt ez, mintha víziló vállalkoznék a zerge üldözésére. A vénasszony két perc alatt elvesztette a szeme elől, és zihálva, asztmájától halálra fulladtan, dühösen tért haza.
– Hát van ennek józan esze – duruzsolt –, hogy mindennap fölveszi a szép ruháját és így megszalasztja az embert?
Marius a Luxembourg-kertbe ment.
A lány ott volt Leblanc úrral. Marius olyan közel ment, amennyire csak lehetséges volt, és úgy tett, mintha könyvet olvasna, azonban még mindig nagyon távol maradt, azután visszament, leült padjára, ahol négy óra hosszat nézte, hogyan ugrálnak a sétaúton a szemtelen verebek, és úgy érezte, mintha őrajta csúfolódnának.
Két hét telt el így. Marius már nem azért járt a Luxembourg-kertbe, hogy sétáljon, hanem, hogy mindig ott üljön ugyanazon a helyen, maga sem tudta, miért. Amint elfoglalta a helyét, többet meg sem moccant. Mindennap az új ruháját vette föl, és még csak feléje sem ment, és másnap megint csak újra kezdte.
A leány csakugyan csodálatosan szép volt. Egyetlen megjegyzést lehetett volna tenni, ami némileg bírálat számba mehetett volna, hogy szomorú tekintete és vidám mosolya bizonyos ellentmondást élezett ki az arcán, valami riadt kifejezést, aminek az volt a következménye, hogy ez az édes arc bizonyos pillanatokban különössé vált, bár változatlanul bájos maradt.

VI

Rabság

A második hétnek egyik utolsó napján Marius, mint rendesen, ott ült a padján s nyitott könyvet tartott a kezében, amelyben két óra óta egyet sem lapozott. Egyszerre csak megreszketett. Valami történt a sétaút végén. Leblanc úr és lánya éppen fölkeltek padjukról, a leány karon fogta apját, és mind a ketten megindultak szép lassan a fasor közepe felé, ahol Marius ült. Marius becsukta a könyvét, aztán megint kinyitotta, aztán mindenáron olvasni próbált. Remegett. A dicsfény egyenesen feléje tartott. "Ah! Istenem! – gondolta magában. – Még annyi időm sem lesz, hogy a megfelelő testtartásba helyezkedjem." Közben a fehér hajú úr és leánya közeledett. Úgy rémlett neki, hogy egész örökkévalóság, pedig csak egy másodperc volt az egész. – "Mit akarnak itt? – tette fel magában a kérdést. – Hogyan! A lány erre megy! A lábai ezen a homokon járnak, ebben a fasorban, két lépésre tőlem!" Fel volt zaklatva, szeretett volna nagyon szép lenni, szerette volna, ha a becsületrend van a mellén. Hallotta közeledni lépteik halk és ütemes zaját. Azt képzelte, hogy Leblanc úr bosszús pillantásokat vet felé. "Talán meg fog szólítani ez az úr?" – gondolta magában. Lehorgasztotta a fejét; mikor újból föltekintett, már egészen közel voltak hozzá. A leány ott haladt előtte és elmenőben rátekintett. Mereven tekintett rá, ábrándos szelíden, úgy, hogy Marius tetőtől talpig végigborzongott. Úgy érezte, mintha a leány szemére vetné, hogy oly régóta nem sétál már egészen a padjukig, és mintha azt mondta volna neki: Hát most én jövök.
Marius elkáprázott e sugárzó és örvényes szemek ragyogásában. Úgy érezte, hogy parázslik az agyveleje. A leány jött hozzá, micsoda gyönyörűség! És aztán hogyan nézett rá! Ilyen szépnek még sohasem látta. Női és angyali szépség sugárzott rajta, tökéletes szépség, ami Petrarca ajkán dalt fakasztott volna és térdre kényszerítette volna Dantét. Úgy érezte, hogy a kék mennybolton lebeg. Egyúttal borzasztóan bántotta, hogy a cipője poros.
Bizonyosra vette, hogy a leány a cipőjét is megnézte.
Követte tekintetével, amíg csak el nem tűnt. Aztán mint a bolond, összevissza járt a Luxembourg-kertben. Valószínű, hogy egyszer-egyszer felkacagott és hangosan beszélt. Olyan ábrándosan nézett a nevelőnőkre, hogy mindegyik azt hitte, szerelmes belé.
Kiment a Luxembourg-kertből, abban a reményben, hogy valamelyik utcán találkozik a lánnyal.
Összeakadt Courfeyrackal az Odéon árkádjai alatt és ezt mondta neki:
– Gyere velem vacsorázni.
Elmentek Rousseau-hoz és elköltötték hat frankot. Marius farkasétvággyal evett. Hat sout adott a pincérnek. A csemegénél odaszólt Courfeyracnak:
– Olvastad az újságot? Milyen gyönyörű beszédet tartott Audry de Puyraveau!*
Őrülten szerelmes volt.
Vacsora után ezt mondta Courfeyracnak:
– Fizetem a színházjegyedet! – Elmentek a Porte-Saint-Martin-színházba és megnézték Frédéricket* a l'Auberge des Adrets* című darabban. Marius pompásan szórakozott.
Egyidejűleg a vadsága is fokozódott. Mikor a színházból kijöttek, semmi áron sem akart odanézni egy kalaposlány harisnyakötőjére – aki éppen átlépett egy folyókán – és valósággal megborzongatta Courfeyracnak ez a mondása: "Ezt a nőt szívesen beletenném a gyűjteményembe."
Courfeyrac másnap meghívta ebédre a Voltaire-kávéházba. Marius elment és még többet evett, mint előtte való nap. Nagyon ábrándos volt és nagyon jókedvű. Azt lehetett volna mondani, csak úgy lesi az alkalmat, hogy harsogóan felkacaghasson. Barátságosan megölelgetett egy ismeretlen vidékit, akit bemutattak neki. Egész csomó diák verődött össze az asztalnál és beszélgettek azokról a butaságokról, amiket az állam pénzén előadnak a Sorbonne katedráin, aztán a szótárak és a Quicherat-féle* verstanok hibáira és hiányaira terelődött a beszélgetés. Marius félbeszakította a beszélgetést és felkiáltott:
– Mégiscsak kellemes dolog, ha valakinek megvan a becsületrendje!
– Hát ez mulatságos! – szólt oda halkan Courfeyrac Jean Prouvaire-nek.
– Nem – felelte Jean Prouvaire –, ez bizony komoly.
Csakugyan komoly volt. Marius abban a viharzó és kedves állapotban volt, amellyel a nagy szenvedélyek kezdődnek.
Mindez egyetlen pillantásnak a műve volt.
Ha az akna meg van töltve, ha már csak meg kell gyújtani, nagyon egyszerű a dolog. Egy pillantás egy szikra.
Megtörtént. Marius szeretett egy nőt. Sorsa betorkollott az ismeretlenbe.
A nők tekintete hasonlít bizonyos látszólag nyugodt és félelmetes gépezetekhez. Naponta nyugodtan és bántatlanul megy el az ember mellettük, és nem sejt semmi rosszat. Eljön azonban egy pillanat, amikor megfeledkezünk arról, hogy ez a valami ott van. Az ember jön, megy, ábrándozik, beszélget, kacag. Egyszerre csak érzi, hogy megragadta valami. Vége. A gépezet elkapta, a tekintet rabul ejtette. Rabul ejtette, mindegy, hogy hogyan és mi miatt, vajon gondolatvilágának valamelyik részecskéje vonta-e oda, vagy elszórakozott. Ez a veszte. Mindenestül belekerült. Titokzatos erőknek láncolata keríti hatalmába. Hiába kapálózik. Emberi hatalom nem segít rajta. Kerékről kerékre sodródik, szorongásról szorongásra, gyötrelemről gyötrelemre, ő maga, a szelleme, a sorsa, a jövője, a lelke; és aszerint, hogy gonosz vagy nemes szívű teremtés kerítette-e hatalmába, vagy a szégyentől eltorzultan, vagy a szenvedélytől átszellemülten kerül ki ebből a szörnyű gépezetből.

VII

Az U-betű kalandos találgatások középpontjában

Az elszigeteltség, az elszakadás mindentől, a büszkeség, a függetlenség, a természet szeretete, a mindennapi anyagi tevékenység hiánya, a magába zárkózott élet, a szüzesség titkos küzdelmei, az ujjongó elragadtatás az egész világtól: előkészítette Mariust arra a megszállottságra, amit szenvedélynek neveznek. Atyja iránti kegyelete fokról fokra vallássá vált, és mint minden vallás, a lelke mélyére húzódott. Kellett valami az előtérbe. Jött a szerelem.
Egész hónap múlt el, amely alatt Marius mindennap eljárt a Luxembourg-kertbe. Ha közeledett az óra, nem volt hatalom, ami visszatartsa.
– Szolgálatban van – jegyezte meg Courfeyrac. Marius elragadtatásokban élt. Bizonyos, hogy a leányka nézegette őt.
Végül nekibátorodott és közeledett a padhoz. Azonban nem ment el már előtte, mert így sugallta neki a félénkség ösztöne és egyúttal a szerelmesek ösztönös óvatossága. Tanácsosnak tartotta, hogy ne vonja magára "az apa figyelmét". A fák mögött és a szobrok talapzatai mögött válogatta ki állomásait, avatott machiavellizmussal, úgyhogy őt legpompásabban láthassa a leányka, azonban az öregúr lehetőleg egyáltalán ne láthassa őt. Néha álló félórákon át mozdulatlanul kitartott egy-egy Leonidas vagy Spartacus árnyékában, könyvvel a kezében, amely fölött szemei megkeresték a szép lányt, aki halvány mosollyal fordította felé kedves arcát. Miközben a világ legtermészetesebb és legnyugodtabb hangján beszélgetett a fehér hajú férfival, szűzi és szenvedélyes szemének minden ábrándosságát Mariusra árasztotta. Ősrégi és emberemlékezet előtti művészet, amelyet Éva már a világ első napján tudott, és amelyet minden nő tud életének első napjától fogva! Szája az egyiknek felelgetett, tekintete a másiknak tekintetét viszonozta.
Mindazonáltal azt kell hinnünk, hogy Leblanc úr a végén mégiscsak észrevett valamit, mert mikor Marius megérkezett, gyakran fölkelt és sétára indult. Elhagyta megszokott helyüket és a fasor másik végében, a Gladiátor melletti padot foglalta el, mintegy hogy megbizonyosodjék, vajon Marius oda is utánuk megy-e. Marius nem értette meg és elkövette ezt a hibát. Az "apa" kezdett engedni a pontosságból és ezentúl nem hozta el mindennap a "leányát". Néhanapján egyedül jött. Ilyenkor Marius nem maradt ott. Ez volt a másik hiba.
Marius nem figyelt ezekre a tünetekre. A félénkség fokozatából természetes és végzetes haladás révén eljutott az elvakultság fokozatába. Szerelme nőttön-nőtt. Minden éjjel róla álmodott. És aztán váratlan boldogság érte, ami csak olaj volt a tűzre, és sűrítette a sötétséget szemei előtt. Egy este, alkonyatkor, a padon, amelytől "Leblanc úr és leánya" éppen távoztak, zsebkendőt talált. Egészen egyszerű és hímezetlen, de fehér és finom zsebkendőt – amelyből, úgy érezte, földöntúli illat áradt. Elragadtatással csapott le rá. A zsebkendőbe U. F. betűk voltak hímezve; Marius semmit sem tudott erről a szép lányról, sem családját, sem a nevét, sem a lakását; ez a két betű volt az első megfogható adat, imádatos kezdőbetűk, amelyekre azonnyomban légvárakat kezdett építeni. U: nyilván a keresztnévnek kezdőbetűje. "Ursule! – gondolta magában. – Milyen gyönyörű név!"
Megcsókolta a zsebkendőt, beszívta az illatát, napközben a szívére, a testére szorította, éjjel pedig az ajkára tette, így aludt el.
– Benne érzem az egész lelkét – lelkendezett.
A zsebkendő az öregúré volt, aki csak úgy kiejtette a zsebéből. Ha a leletét követő napokon megjelent a Luxembourg-kertben, egyre csókolgatta a zsebkendőt és a szívéhez szorította. A szép lány nem értett belőle semmit, és ezt alig észrevehető jelekkel értésére is adta.
– Ó, milyen szemérmes – mondta Marius.

VIII

Még a rokkantaknak is lehetnek boldog pillanataik

Mivelhogy kimondtuk a szemérmes szót és mivel nem titkolunk el semmit, meg kell mondanunk, hogy egyszer mégis, rajongás ide, rajongás oda, "Ursule"-je nagyon komoly panaszra adott neki okot. Ezen a napon is sikerült a leánynak rávennie Leblanc urat, hogy fölkeljenek a padról és a fasorban sétáljanak. Fürge tavaszi szél fújdogált, felborzolta a platánok koronáját. Az apa és leánya kart karba öltve elment Marius padja előtt. Amint elmentek, Marius fölkelt és tekintetével követte őket, ahogy már az ilyen bolondul szerelmes lelkiállapothoz illik.
Egyszerre csak egy szélfuvallat, amely pajkosabb volt a többinél, és amelynek valószínűleg az volt a dolga, hogy tavaszi csínyeket kövessen el, kitört a faiskolából, lecsapott a fasorra, és a lányka oly bájosan megborzongott belé, mintha Vergilius valamelyik nimfáját vagy Theokritos* valamelyik faunját látta volna az ember; a szél felhajtotta a szoknyáját, ezt az Isis öltözetnél is szentebb szoknyát, majdnem egészen a harisnyakötőig. Ritka-finoman ívelt lábszár villant. Marius meglátta. Felháborodott és dühöngött.
A leányka isteni riadt mozdulattal hirtelen lesimította szoknyáját, de a fiú csak tovább mérgelődött. Igaz, hogy csak ő volt a fasorban, de lehetett ott másvalaki is. És ha másvalaki lett volna ott? Hát ki érti az ilyesmit? Szörnyűség, amit ez a lány csinál! – Ó, jaj, szegény kislány nem csinált semmit; csak a szél volt a bűnös; azonban Marius, akiben zűrzavarosan remegett az a Bartolo,* aki Chérubinben* van, konokul duzzogott és féltékeny volt még a saját árnyékára is. Csakugyan így ébred fel az emberi szívben a hús vad és furcsa féltékenysége, és így kerekedik fölé, alaptalanul is. Különben a féltékenységen kívül is, ennek a gyönyörű lábnak a megpillantása egyáltalán nem volt neki kellemes; akármelyik más nőnek a fehér harisnyája nagyobb élvezetet szerzett volna neki.
Mikor "az ő Ursule"-je, miután elért a fasor végére, Leblanc úrral visszajött és elment a pad előtt, ahol Marius ült, Marius mogorva és dühös pillantást vetett rá. A lányka kiegyenesedett, egyúttal felrántotta a szempilláit, ami ennyit jelentett: Nos, hát mi az?
Ez volt "első veszekedésük".
Alighogy Marius így rendreutasította őt a szemével, valaki áthaladt a fasoron. Görnyedt, ráncos és hófehér rokkant volt, XV. Lajos korabeli egyenruhában, mellén kardokkal díszített vörös szalagon a tojásdad kis érdemrend, a közkatonák Szent Lajos keresztje; ezenfelül a kabátja egyik ujjában nem volt kar, ezüstből volt az álla és a fél lába fából. Marius mintha úgy vette volna észre, hogy ez az ember csak úgy sugárzik a boldogságtól. Mintha olyasmit is észrevett volna, hogy a vén szemtelen, mikor elsántikált mellette, barátságosan és nagyon vidáman rákacsintott, mintha valami véletlen következtében cinkosokká váltak volna, és közösen ízleltek volna valami váratlanul fölfedezett finomságot. Hogy mer ilyen boldog lenni Marsnak ez a roncsa? Mi történt hát e faláb és a másik láb között? Marius őrjöngött féltékenységében. Talán itt volt – hajtogatta magában –, talán meglátta! – És legszívesebben megölte volna a rokkantat.
Az idő azonban minden fájdalmat letompít. Bármily igazságos és jogos volt is Marius haragja "Ursule" ellen, szétfoszlott. Végül is megbocsátott; de nagy megerőltetésébe került; három napig haragudott a lányra.
Mindezen túl és mindennek révén eközben szenvedélye nőttön-nőtt és a bolondulásig elhatalmasodott.

IX

Borulás

Láttuk, hogyan jött rá Marius, vagy hogyan képzelte, hogy rájött, hogy Őt Ursule-nek hívják.
Szerelem közben jön meg az étvágy. Már az is sok volt tudni, hogy Ursule a neve; de ez kevés volt. Marius három-négy hét alatt megemésztette ezt a boldogságot. Másik kellett neki. Tudni akarta, hol lakik.
Először elkövetett egy hibát: beleesett a Gladiátor melletti pad csapdájába. Aztán elkövetett még egyet: nem maradt ott a Luxembourg-kertben, mikor Leblanc úr egyedül jött oda. Elkövette a harmadikat is. És ez óriási hiba volt. Nyomon követte "Ursule"-t.
A leány az Ouest utcában lakott, az utcának a legnéptelenebb táján, háromemeletes, igénytelen külsejű házban.
Marius ettől a pillanattól fogva azt a boldogságot, hogy a Luxembourg-kertben láthatta, tetézte azzal a boldogsággal, hogy egészen hazáig kísérhette.
Az éhsége növekedett. Most már tudta a nevét, legalábbis a keresztnevét, ezt a drága nevet, a nőnek az igazi nevét; tudta, hol lakik; tudni akarta, kicsoda.
Egy este, miután hazáig kísérte és látta, hogy az öregúrral együtt eltűnik a nagykapuban, bement utánuk és bátran megkérdezte a kapustól:
– Ez az úr, aki most hazajött, az első emeleti lakó?
– Nem – felelte a kapus. – Ez az úr a harmadik emeleten lakik.
Megint előbbre jutott egy lépéssel. Marius ettől a sikertől vérszemet kapott.
– Az utca felé? – kérdezte.
– Hát természetesen – csattant fel a kapus –, a ház csak az utca felé van kiépítve.
– És mi a foglalkozása ennek az úrnak? – faggatta tovább Marius.
– Magánzó, uram. Nagyon derék, jó ember, sok jót tesz a szegényekkel, ámbár nem gazdag.
– Mi a neve? – kíváncsiskodott Marius.
A kapus felkapta a fejét és megkérdezte:
– Hát az úr titkosrendőr?
Marius némileg szégyenkezve, de nagyon boldogan állt tovább. Előbbre jutott.
"Rendben van – gondolta magában. – Tudom, hogy Ursule a neve, hogy egy magánzónak a lánya, és hogy itt lakik az Ouest utcában, a harmadik emeleten."
Másnap Leblanc úr és leánya csak egész rövid időre tűnt fel a Luxembourg-kertben; még fényes nappal volt, mikor távoztak. Marius utánuk ment az Ouest utcába, ahogy már megszokta. Mikor a kapuhoz érkeztek, Leblanc úr előreengedte a leányát, aztán mielőtt belépett volna, megállt, megfordult és szúrósan szemügyre vette Mariust.
Másnap nem jöttek el a Luxembourg-kertbe. Marius hiába várt rájuk egész nap.
Sötét este elment az Ouest utcába és világosságot látott a harmadik emeleti ablakokban. Ott sétált az ablakok alatt, amíg csak a világosság ki nem aludt.
Másnap pedig hírük-hamvuk sem volt a Luxembourg-kertben. Marius egész nap várta őket, aztán elment éjjeli őrségre az ablakaik alá. Ez ott marasztotta egészen tíz óráig. A vacsorája megint füstbe ment. A láz táplálja a beteget és a szerelem a szerelmest.
Így múlt el egy hét. Leblanc úr és leánya nem mutatkozott többet a Luxembourg-kertben. Marius szomorú találgatásokba révedt. Napközben nem mert kémlelődni a kapujuknál. Beérte annyival, hogy este nézegette az ablakok vörhenyes világosságát. Néha úgy látta, hogy árnyak suhannak el mögöttük, és a szíve megdobogott.
Nyolcadnap, mikor az ablakaik alá érkezett, nem látott világosságot. – Ejnye! – mondta magában – még nem gyújtották meg a lámpát. Pedig sötét este van. Talán elmentek hazulról? – Várakozott. Tíz óráig. Éjfélig. Éjfél után egy óráig. A harmadik emelet ablakaiban egyáltalán nem gyulladt világosság, a házba pedig nem lépett be senki. Nagyon komoran távozott.
Másnap – mert most már csak a másnapokból élt, és ma úgyszólván nem is volt már az ő számára –, másnap újból senkit sem talált a Luxembourg-kertben, tudta, hogy így lesz, alkonyatkor elment a ház elé. Az ablakokban semmi világosság, a zsaluk zárva voltak, a harmadik emelet koromsötét volt.
Marius kopogott a kapun, belépett és megkérdezte a kapustól:
– Mi van a harmadik emeleti lakóval?
– Elköltözött – felelte a kapus.
Marius megtántorodott és tétován kérdezte:
– De hát mikor?
– Tegnap.
– Hol lakik most?
– Nem tudom.
– Hát nem hagyta meg az új címét?
– Nem.
A portás felnézett és megismerte Mariust.
– Ejnye ni! Ön az! – mondta. – De hát ön csakugyan titkosrendőr?

HETEDIK KÖNYV

PATRON-MINETTE

I

Az aknák és az aknászok

Az emberi társadalmakban mindenütt megvan az, amit a színházakban a süllyesztő mélyének neveznek. A társadalom talaja mindenütt alá van aknázva, részben a jó, részben a rossz érdekében. Ezek az aknák egymás alatt húzódnak. Vannak felső aknák és alsó aknák. Van magasság és mélység ebben a föld alatti sötétségben, amely néha beomlik a civilizáció alatt, és amelyet közömbösségünk és nemtörődömségünk lábbal tapos. Az Enciklopédia a múlt században akna volt, úgyszólván nyílt akna. A sötétség, az őskereszténységnek ez a komor méhe, csak alkalomra várt, hogy felrobbanjon a Caesarok alatt és fényességgel árassza el az emberi nemet. Mert a szent sötétségben fényesség lappang. A vulkánok teli vannak olyan sötétséggel, amely lángba tud borulni. Minden láva előbb éjszaka. A katakombák, amelyekben az első misét mondták, nem csupán Róma pincéi voltak, hanem a világ föld alatti aknái.
A társadalom szerkezete alatt, e csodálatos, de rozoga építmény alatt, mindenféle üregek boltozódnak. Van ott aknája a vallásnak, aknája a filozófiának, aknája a politikának, aknája a gazdasági életnek, aknája a forradalomnak. Az egyik az eszmével, a másik a számmal ás, a harmadik a dühvel ás. Szólítják egymást és felelnek egymásnak egyik katakombából a másikba. Az utópiák ezeken a folyosókon haladnak előre a föld alatt. Minden irányban elágaznak. Néha találkoznak és összeölelkeznek. Jean-Jacques kölcsönadja csákányát Diogenesnek, aki viszont odakölcsönzi neki a lámpáját. Néha viaskodnak is ott lent. Kálvin és Socino* hajba kapnak. De semmi sem állítja meg, semmi sem töri meg mindezeknek az erőknek a cél felé feszülését és azt a roppant együttes tevékenységet, amely sürög-forog, fellendül, alászáll; újra nekilendül ezekben a sötétségekben és lassacskán átalakítja az alsóval a felsőt, a belsővel a külsőt; titokzatos roppant nyüzsgés. A társadalom alig sejti ezt az aknamunkát, amely épségben hagyja a felszínét, de megváltoztatja a belsejét. Ahány föld alatti emelet, annyi különböző munka, annyi különféle ásás. Mi fakad mindezekből a mély fúrásokból? A jövő.
Minél mélyebbre hatolnak a munkások, annál titokzatosabbak. Egy bizonyos fokig, ameddig a társadalombölcselő meg tudja figyelni, a munka jó; ezen a fokon túl kétes és zavaros; még lejjebb rettenetessé válik. Bizonyos mélységben ezekbe a fúrásokba nem bír behatolni a civilizáció szelleme, mert túl vannak azon a határon, ahol az ember még lélegezni tud; itt már talán szörnyetegek következnek.
A lefelé vezető létra furcsa; mindegyik létrafok megfelel egy-egy emeletnek, ahol a filozófia megvetheti lábát, és ahol találkozni lehet egy-egy ilyen, néha isteni, néha torz munkással. Husz János alatt ott van Luther; Luther alatt ott van Descartes; Descartes alatt ott van Voltaire; Voltaire alatt ott van Condorcet; Condorcet alatt ott van Robespierre; Robespierre alatt ott van Marat; Marat alatt ott van Babeuf.* És így folytatódik. Lejjebb azon a határon, amely a bizonytalant a láthatatlantól elválasztja, homályosan más sötét alakokat veszünk észre, amelyek talán még nem is léteznek. A tegnapiak kísértetek; a holnapiak rémek. Homályosan ködlenek fel a szellem szeme előtt. A jövendő csírájának bontakozása a filozófusnak egyik látomása.
A mélység tornácában egész világ, amely magzatállapotban van, micsoda megdöbbentő tünemény!
Saint-Simon, Owen, Fourier ugyancsak itt van az oldalsó aknákban.
Ámbár ezeket a föld alatti aknászokat – akik majdnem mindig azt hiszik, hogy elszigetelten dolgoznak, pedig nincsenek egyedül – tudtukon kívül láthatatlan isteni lánc köti össze egymással, mégis bizonyos, hogy a munkáik nagyon különbözők, és hogy egyik részüknek fényessége ellenkezik a többieknek lángolásával. Egyik részük mennyei, másik részük tragikus. Mégis, mindezek a munkások, bármily nagy az ellentét, a legmagasabbtól a legsötétebbig, a legbölcsebbtől a legbolondabbig, egy dologban hasonlítanak egymáshoz, mégpedig az önzetlenségben. Marat éppolyan önzetlen, mint Jézus. Elhanyagolják magukat, megfeledkeznek magukról, nem törődnek magukkal. Más dolog lebeg a szemük előtt, nem a maguk érdeke. Egyetlen tekintetük van, és ez a tekintet az abszolútumot keresi. Az előbbinek szemében az egész menny ott ragyog; az utóbbinak, bármily talányos, még mindig ott borong szemöldöke alatt a végtelennek halvány világossága. Bármit cselekszenek is, tiszteljétek azokat, akiken ott ragyog ez a jel: a csillagszem.
A másik jel a vak szem.
Ezzel kezdődik a bűn. Legyetek résen és reszkessetek attól, akinek nincs szeme. A társadalmi rendnek megvannak a maga fekete aknászai.
Van egy bizonyos pont, ahol az elmélyedés eltemetkezés, és ahol a fényesség kihuny.
Ez aknák alatt, amelyekről beszéltünk, a folyosók alatt, a haladásnak és az utópiának e roppant föld alatti érrendszere alatt, jóval lejjebb a földben, lejjebb, mint Marat, lejjebb, mint Babeuf, lejjebb, jóval lejjebb és teljesen függetlenül a felső emeletektől, húzódik az utolsó akna. Borzalmas hely. Ezt neveztük a süllyesztő mélyének. Ez a sötétségek árka. Ez a vakok barlangja. Inferi.*
Ez a feneketlen mélységbe torkollik.

II

A legalsó akna

Itt szétfoszlik az önzetlenség. Homályosan kirajzolódik a démon; mindenki magáért. A vak én üvölt, keres, tapogatózik és mar. A társadalmi Ugolino* van itt ebben a mélységben.
Azok a vad árnyalatok, amelyek ebben az árokban kavarognak, amelyek majdnem állatok, majdnem kísértetek, nem foglalkoznak az egyetemes haladással, nem ismerik sem az eszmét, sem a szót, nincs gondjuk egyébre, csak az egyéni kielégülésre. Úgyszólván öntudatlanok, és valami ijesztő sivárság pang bennük. Két anyjuk van, mind a kettő mostoha; a tudatlanság és a nyomorúság. Vezetőjük a szükség; és minden irányú kielégülésre megvan az étvágyuk. Állatiasan falánkak, mint a vérengzők, nem úgy, mint a zsarnok, hanem úgy, mint a tigris. Ezek a rémek a szenvedésből a bűnbe züllenek; végzetes leszármazás, szédítő nemzés, a sötétség logikája. Az, ami a társadalom süllyesztőjének mélyén bujkál, már nem az abszolútum lihegő követelése; ez már az anyagnak a tiltakozása. Az ember ott lenn sárkánnyá vadul. Éhezni, szomjazni, ez a kiindulópont; sátánná lenni; ez a végpont. Ebből a mélységből bukkant fel Lacenaire.
Épp az imént láttuk, a negyedik könyvben, egyik szakaszát a felső aknának, a nagy politikai, forradalmi és filozófiai futároknak. Ott, amint említettük, minden nemes, tiszta, méltóságos, becsületes. Bizonyos, hogy ott is lehet tévedni és tévednek is; de ott a tévedés is tiszteletre méltó, mert hősiesség van benne. Az ott végzett munka összességének egyetlen neve van: Haladás.
Itt a pillanat, hogy belenézzünk más mélységekbe, undorító mélységekbe.
A társadalom alatt, hangsúlyozzuk, ott van és ott marad a bűn óriási barlangja mindaddig, amíg a tudatlanságot el nem oszlatják.
Ez az akna valamennyi többi alatt húzódik és ellensége valamennyinek. Ez az általános gyűlölet. Ez az akna nem ismer filozófusokat; tőre sohasem hegyezett tollat. Feketeségének semmi köze a tinta fenséges feketeségéhez. Ezek a sötét ujjak, amelyek görcsösen összeszorulnak e fullasztó mennyezet alatt, sohasem lapoztak könyvet és sohasem nyitottak ki újságot. Babeuf kizsákmányoló Cartouche szemében; Marat arisztokrata Schinderhannes* szemében. Ennek az aknának célja az, hogy mindent romba döntsön.
Mindent. Beleértve a felső aknákat is, amelyeket gyűlöl. Undorító nyüzsgésében nemcsak a jelenlegi társadalmi rendet aknázza alá; aláaknázza a filozófiát, aláaknázza a tudományt, aláaknázza a jogot, aláaknázza az emberi gondolatot, aláaknázza a civilizációt, aláaknázza a forradalmat, aláaknázza a haladást. Szépítgetés nélkül: rablás, prostitúció, emberölés, orgyilkosság a neve. Ő maga a sötétség és a káoszt akarja. Boltozata a tudatlanság.
A többinek mind, a felsőbbeknek, egyetlen céljuk van; ezt megsemmisíteni. Erre törekszik a filozófia és a haladás minden szervével egyszerre, a valóság megjavítása, valamint az abszolútum szemlélete révén. Romboljátok szét a Tudatlanság aknáját, megölitek a Bűn vakondokát.
Sűrítsük össze néhány szóba egy részét annak, amit leírtunk. Az egyetlen társadalmi veszedelem a Sötétség.
Emberiség annyi mint azonosság. Minden ember ugyanabból az anyagból van. Nincs különbség, legalábbis idelent, a rendeltetésükben. Egyforma árnyak voltak előbb, mind egyforma test most, később mind egyforma hamu. De a tudatlanság, amint belekeveredik az ember alkotó anyagába, megfeketíti. Ez a gyógyíthatatlan feketeség megfészkelődik az ember belsejében és ebből lesz ott a Bűn.

III

Babet, Gueulemer, Claquesous és Montparnasse

1830-tól 1835-ig Párizs süllyesztőjének mélyében négy bandita uralkodott: Claquesous, Gueulemer, Babet és Montparnasse.
Gueulemer züllött Herkules volt. Barlangja az Arche-Marion* csatornája. Hat láb magas ember volt, mellizmai, mint a márvány; karizmai, mint az érc; lélegzése kongó, törzse óriás, koponyája madárkoponya. Az ember mintha csak a Farnese-Herkulest* látta volna kukoricanadrágban és pamutbarsonyujjasban. Gueulemer ezzel a szoborszerű testalkatával szörnyetegeket győzhetett volna le; egyszerűbben oldotta meg a kérdést, maga vált szörnyeteggé. Alacsony homlok, széles halánték; még nincs negyvenéves, és a szeme szöglete csupa szarkaláb, haja durva és rövid, arca borostás, szakálla torzonborz; ilyen volt ez az ember. Izmai munkára áhítoztak, bárgyúsága tudni sem akart róla. Ez a hatalmas, renyhe erő parlagon hevert. Lomhaságból volt gyilkos. Azt hitték róla, hogy kreol. Valószínűleg valami része volt Brune* marsall meggyilkolásában, 1815-ben Avignonban, ahol hordár volt. E próbatétel után rablóéletre adta a fejét.
Babet törékenysége szöges ellentéte volt Gueulemer hústömegének. Babet sovány volt, okos. Átlátszó, de kiismerhetetlen. A csontjain át lehetett látni, de a szemén nem lehetett bepillantani. Vegyésznek hencegte magát. Bohóc volt Bobéche-nél* és paprikajancsi Bobinónál.* Énekes színdarabban játszott Saint-Mihielben. Öntudatos ember volt, tudott bánni a szóval, jelentősen mosolygott és fontoskodón gesztikulált. Foglalkozása az volt, hogy nyílt utcán árulgatta az "államfő" gipsz mellszobrait és arcképeit. Ezenfelül fogat húzott. A vásárokon csuda dolgokat mutogatott, és sátra volt, előtte kikiáltó, és rajta ez a felírás: Babet, fogász-művész, több akadémia tagja, fizikai kísérleteket végez fémekkel és fémes anyagokkal, fogat húz, vállal fogcsonkokat is, amelyeket kartársai bent hagytak. Árak: egy fog egy frank ötven centimé; két fog két frank; három fog két frank ötven centimé. Használja ki az alkalmat. – (Ez a "Használja ki az alkalmat" ennyit jelentett: húzassátok ki minél több fogatokat.) Feleséges ember volt, és voltak gyermekei. De fogalma sem volt róla, hogy mi lett a feleségéből és a gyermekeiből. Úgy elvesztette őket, mint ahogy az ember elveszti a zsebkendőjét. Babet újságolvasó ember volt, ami ritka kivétel abban a sötét világban, amelybe tartozott. Egyszer, még akkor, mikor együtt élt a családjával, guruló bódéjában, azt olvasta a Messager-ben,* hogy egy asszonynak meglehetősen életképes borjúpofájú gyermeke született; erre felkiáltott: Ez aztán a szerencse! Az én feleségemnek nem volt annyi esze, hogy ilyen gyereket hozott volna a világra!
Aztán mindent otthagyott, hogy "szerencsét próbáljon Párizsban". Ő maga mondta így.
Ki volt Claquesous? Maga az éjszaka. Csak akkor mutatkozott, ha az ég már feketébe borult. Este kibújt abból az odúból, ahol nappal meghúzódott. Hol volt ez az odú? Senki sem tudta. A koromsötétségben is csak úgy beszélt a cimboráival, hogy hátat fordított nekik. Claquesous volt a neve? Nem. Ő maga mondta: az én nevem: Nincs. Ha gyertyát gyújtottak, álarcot tett föl. Hasbeszélő volt. Babet ezt mondta róla: Claquesous kéthangú éjjeli madár. Claquesous rejtélyes volt, csavargó, rettenetes. Nem voltak bizonyosak benne, hogy egyáltalán van-e neve, mivel a Claquesous csak csúfnév volt; nem voltak bizonyosak benne, hogy van-e hangja, mert a hasa gyakrabban beszélt, mint a szája; nem voltak bizonyosak benne, hogy van-e arca, mert senki másképp nem látta, csak álarcban. Úgy foszlott szét, mint a káprázat; úgy bukkant fel, mintha a földből nőtt volna ki.
Montparnasse gyászos egy teremtés volt. Montparnasse még valóságos gyerek volt; még nem volt húszéves; csinos arc, cseresznyeajkak, pompás fekete haj, szemében a tavasz ragyogása; megvolt benne minden rosszaság és áhítozott minden bűnre. A bűn megemésztése a gonoszság étvágyát keltette föl benne. Ő volt a gazemberré romlott gamin, és a rablógyilkossá fajult gazember. Csinos volt, nőies, kellemes, izmos, puha, vérengző. Jobboldalt félrecsapta a kalapját, hogy helyet csináljon baloldalt tornyosuló hajának, ami 1829 táján divat volt. Rablásból élt. Kabátja a legpompásabb szabású volt, csak kopott. Montparnasse divatbáb volt, aki a nyomorúságban élt és gyilkosságokat követett el. E fiatalember valamennyi bűntényének az volt a rugója, hogy mindenáron jól akart öltözködni. A legelső grizett, aki ezt mondta neki: – Szép fiú vagy – a bűn fertőzetét oltotta szívébe és Káinná változtatta ezt az Ábelt. Mivel érezte, hogy csinos, divatos akart lenni; márpedig a divatosságnak első foka a naplopás; a szegény ember naplopása pedig a bűn. Kevés csavargó volt olyan félelmetes, mint Montparnasse. Tizennyolc éves korában már nem egy hulla volt mögötte. Nem egy járókelő hevert kitárt karokkal ennek a gonosztevőnek az árnyékában, vértócsába merült arccal. Jól fésült, kikent haj, befűzött derék, nőies csípők, porosz tisztre valló mell, körülötte a körút utcalányainak ámuló suttogása, mesterien megkötött nyakkendő, ólmosbot a zsebében, virág a gomblyukában: ilyen volt ez a véres kezű piperkőc.

IV

A banda

Ez a négy rabló afféle Proteus* volt, ott tekergőzött a rendőrség karmaiban és igyekezett kisiklani Vidocq tapintatlan tekintete alól "mindenféle alakban, fa, láng, forrás alakjában", odakölcsönözte egymásnak a nevét és a fogásait, elrejtőzött a tulajdon árnyékában, egymásnak búvóhelyet és menedékhelyet adott, levetkőzte az egyéniségét, mint ahogy az ember leveszi a hamis orrát az álarcosbálban; néha úgy összezsugorodtak, hogy a négy már csak egy volt, néha úgy megszaporodtak, hogy maga Coco-Lacour is tömegnek tartotta őket.
Ez a négy ember nem csupán négy ember volt; valamiféle titokzatos négyfejű rabló volt, aki nagyban dolgozott Párizsban; a bűn szörnyű polipja volt, amely a társadalom mélységében lakott.
Babet, Gueulemer, Claquesous és Montparnasse elágazásaiknak és összeköttetéseik föld alatti hálózatának jóvoltából, fővállalkozói voltak a Szajna megyei orgyilkosságoknak. Nyílt utcán hajtották végre a föld alatt elhatározott merényleteket. Azok, akik ilyen tervekre vetemedtek, a sötét gondolkodású emberek, hozzájuk fordultak a végrehajtás érdekében. Szállították ennek a négy gazembernek a darabvázlatot, ezek pedig elintézték a színrehozatalt. Szcenárium alapján dolgoztak. Mindig abban a helyzetben voltak, hogy megfelelő és testhezálló személyzetet tudtak adni minden olyan bűntényhez, amihez egy kis erőfeszítés kellett, és ami kiadósan jövedelmező volt. Ha erős karokat kerestek valami bűntényhez, ők bérbe adták a megfelelő cinkosokat. A sötétség egész színtársulata állt rendelkezésre minden aljas tragédiához.
Rendszerint alkonyatkor gyűltek össze – ez volt ébredésük órája – a Salpétriére-t környező mezőkön. Ott tanácskoztak. Tizenkét sötét óra állt rendelkezésükre; megállapították, hogy mire fordítják.
Patron-Minette; ezt a nevet adta a föld alatti világ e négy ember szövetségének. A régi játékosok népnyelvben, amely egyre jobban tünedezik, Patron-Minette a hajnalt jelenti, éppúgy, mint Entre chien et loup* jelenti az alkonyt. Ez a Patron-Minette elnevezés valószínűleg onnan ered, hogy kora hajnali órában végeztek a munkájukkal, mivelhogy hajnalban foszlanak szét a kísértetek és válnak el egymástól a gonosztevők. Ennek a négy embernek ez volt az általánosan elfogadott neve. Mikor a törvényszéki elnök meglátogatta Lacenaire-t a börtönében, vallatta egy bűntényre vonatkozólag, amelyet Lacenaire tagadott.
– Hát ki követte el? – kérdezte az elnök. Lacenaire ezt a feleletet adta, amely talányos volt a bírónak, de világos a rendőrség előtt:
– Talán a Patron-Minette.
Néha ki lehetett találni egy színdarabot a szereplők neveiből; majdnem ugyanígy lehet fogalmat alkotni egy rablóbandáról a rablók névsora alapján. Mivelhogy ezek a nevek még élnek egyes különleges emlékiratokban, elmondjuk, hogy mik voltak a Patron-Minette bekebelezett tagjainak a nevei:
Pachaud,* másképp Printanier, másképp Bigrenaille.
Brujon* (volt egy Brujon-dinasztia: erről még ejtünk majd néhány szót).
Boulatruelle, az az útkaparó, akivel már találkoztunk.
Laveuve.
Finistére.
Homére Hogu, néger.
Mardisoir.
Dépeche.
Fauntleroy, másképp Bouquetiére.
Glorieux, kiszabadult fegyenc.
Barrecarrosse, másképp Dupont úr.
Lesplanade-de-Sud.
Poussagrive.
Carmagnolet.
Kruideniers, másképp Bizarro.
Mangedentelle.
Les-pieds-en-l'air.
Demi-Liard, másképp Deux-milliards.
Stb. stb.
Sokat mellőzünk és nem is a legrosszabbakat. Ezeknek a neveknek arcuk van. Nem csupán embereket, hanem fajtákat jelentenek. Mindegyik név megfelel a civilizáció felszíne alatt tenyésző valamelyik undorító kelevény-fajtának.
Ezek az emberek, akik nemigen mutogatják az arcukat, nem tartoztak az utcai járókelők sorába. Nappal, fáradtan az átélt vad éjszakáktól, aludtak, részben a gipszégetőkben, részben a Montmartre vagy a Montrouge elhagyatott kőbányáiban, néha a csatornákban. A föld alá bújtak.
Hová lettek ezek az emberek? Most is megvannak. Mindig megvoltak. Horatius róluk beszél: Ambubaiarum collegia, pharamcopolae, mendici, mimae;* és mindeddig, míg a társadalom olyan lesz, amilyen, ők is olyanok maradnak, amilyenek. Az aknájuk sötét boltozata alatt mindig újra születnek a társadalom izzadmányaiból. Visszatérnek, kísértetekül, mindig egyformán; csak más-más nevet viselnek és más bőrben vannak.
Ha kiirtják az egyedeket, a törzs megmarad.
Most is megvannak bennük ugyanazok a képességek. A faj, a rablótól a csavargóig, megőrzi tisztaságát. Megérzik az erszényt az emberek zsebében, megszimatolják az órát az órazsebben. Az aranynak és ezüstnek megérzik a szagát. Vannak jámbor polgárok, akikre rá lehetne mondani: lerí az arcukról, hogy kizsebelhetők. Ezek az emberek kitartóan a nyomába szegődnek az efféle polgároknak. Ha idegen vagy vidéki vetődik eléjük, megremegnek, mint a pók.
Ezek az emberek, ha éjfél tájban valamely elhagyatott körúton találkozunk velük, vagy ha felködlenek előttünk, rémítők. Nem is embereknek látszanak, hanem eleven ködalakoknak; azt mondhatnók, hogy rendszerint beleolvadnak a sötétségbe, nincs különálló életük, nincs más lelkük, csak a sötétség, és csak pillanatokra bontakoznak ki az éjszakából, csak azért, hogy néhány percig szörnyű életüket éljék.
Mi kell ahhoz, hogy eloszlassuk ezeket a kísérteteket? Világosság. Özönlő világosság. Minden denevér menekül a hajnal elől. Világítsátok meg a társadalom mélységeit.

NYOLCADIK KÖNYV

A GONOSZ SZEGÉNY

I

Marius kalapos kislányt keres, sapkás emberrel találkozik

Elmúlt a nyár, aztán az ősz; megjött a tél. Sem Leblanc úr, sem a leánya nem tette be többé a lábát a Luxembourg-kertbe. Mariusnak egyetlen gondolata az volt, hogy viszontlássa ezt az édes és imádatos arcot. Szakadatlanul kereste, mindenütt kereste; nem találta. Marius nem az a lelkes ábrándozó volt, a határozott, tüzes és szilárd férfi, aki vakmerőén viadalra hívta a sorsot, nem az az agy, amely egymás fölé tornyosuló légvárakat épített, nem az a tervektől, ötletektől, büszkeségtől, eszméktől és akarattól duzzadó ifjú szellem; olyan volt, mint a kóbor kutya. Fekete szomorúságba hullott. Mindennek vége volt. A munkától irtózott, s a séta fárasztotta, a magányosság untatta; a roppant természet, amely valaha úgy teli volt alakokkal, fényekkel, hangokkal, tanácsokkal, távlatokkal, látóhatárokkal, tanulságokkal, most üresen meredt elébe. Úgy érezte, hogy minden eltűnt.
Most is gondolkodott, mert ez belső kényszerűség volt; de már nem telt öröme a gondolataiban. Mindarra, amit gondolatai szüntelenül halkan fölvetettek előtte, ezt felelte a sötétségben: Minek?
Szemrehányásokkal halmozta el magát. Miért követtem? Olyan boldog voltam, ha csak láthattam. Rám nézett; nem volt-e ez nagyszerű? Úgy mutatta, hogy szeret. Hát ez nem minden? Mit akartam? Most aztán semmi sincs. Ostoba voltam. Én vagyok az oka stb. stb. Courfeyrac, akinek nem árult el semmit, mert ilyen volt a természete, aki azonban majdnem mindent kitalált, mert neki meg ilyen volt a természete, azon kezdte, hogy gratulált neki a szerelméhez, különben pedig csodálkozott rajta; azután, mikor látta, hogy Marius milyen melankóliába süllyedt, végre is odamondta neki:
– Látom, hogy egyszerűen marha voltál. Ide hallgass, gyere a Chaumiére-be!*
Egyszer a szép szeptemberi napsütésben bizakodva, Marius ráállt, hogy Courfeyrackal, Bossuet-vel és Grantaire-rel elmegy Sceaux-ba, a bálba, abban a reményben – micsoda ábránd –, hogy talán ott találkozik vele. Magától értetődik, hogy nem találta ott azt, akit keresett.
– Pedig itt minden elveszett nőt együtt talál az ember – dünnyögte magában Grantaire.
Marius otthagyta barátait a bálban és visszatért gyalog az éjszakában, egyedül, fáradtan, lázasan, fátyolos és szomorú szemmel, bódultan a vidám kocsik zajától és porától – amelyek daloló emberekkel zsúfoltan tértek vissza a mulatságból és elrobogtak mellette –, bátorsága-szegetten, és szívta az út menti diófák illatát, hogy felfrissítse a fejét.
Megint egyre jobban magába vonultán élt, riadtan, lesújtottan, szüntelen benső szorongásban jött és ment fájdalmában, mint a farkas a veremben, mindenütt az eltűntet kereste, szerelmében elvadultan.
Egy más alkalommal találkozott valakivel, ami sajátságosan hatott rá. Az Invalides körutat környező valamelyik kis utcában találkozott egy munkásruhájú emberrel, akinek széles ellenzős sapka volt a fején, amely alól kibukkantak hófehér hajának fürtjei. Mariust meglepte ez a gyönyörű ősz haj, és szemügyre vette a férfit, aki lassan lépkedett és mintegy fájdalmas elmélkedésbe merült. Furcsa, úgy rémlett neki, hogy Leblanc úrra ismer rá. Éppen olyan volt a haja, éppen olyan az arca, már amennyire a sapkától látni lehetett, éppen olyan a járása, csak szomorúbb. De miért van munkásruhában? Mit jelent ez? Mit jelent ez az álöltözet? Mariust ez nagyon felizgatta. Mikor magához tért, első mozdulata az volt, hogy nyomon követi ezt a férfit; ki tudja, nincs-e a nyomában végre annak, akit keresett? Mindenesetre még egyszer meg kell néznie közelről ezt az embert és világosságot kell deríteni a rejtélyre. Csakhogy ez az ötlete későn támadt, a férfi már nem volt sehol. Befordult valamelyik kis mellékutcába, és Marius nem tudott ráakadni. Ez a találkozás néhány napig foglalkoztatta; aztán elfelejtette.
– Elvégre is – mondta magában – valószínűleg csak hasonlóság az egész.

II

Marius talál valamit

Marius még mindig a Gorbeau-házban lakott. Ott nem törődött senkivel.
Tulajdonképpen ebben az idő tájban nem is volt más lakója ennek a háznak, mint ő, és azok a Jondrette-ék, akiknek egyszer kifizette a lakásbérét anélkül, hogy valaha akár az apával, akár az anyával, akár a lányokkal egy szót is váltott volna. A többi bérlő elköltözött vagy meghalt, vagy nem fizetett és kidobták.
Ennek a télnek egyik napján a nap egy kissé kibukkant délután, de február másodika volt, Gyertyaszentelő régi ünnepe; ennek hazug, hathetes fagyot jelző napnak ihlette Mathieu Laensberg-t* erre a két verssorra, amelyek méltán váltak klasszikussá:

Ha a napnak ragyogni van kedve,
Barlangjába visszatér a medve.

Marius ellenben kibújt a magáéból. Besötétedett. Ez volt a vacsora ideje; mert megint csak hozzá kellett szoknia a vacsorázáshoz: Ó, jaj! Ó, gyengeségei az eszményi szenvedélynek!
Kilépett ajtajának küszöbén, amelyet Bougon néni ebben a pillanatban söpört, miközben ezt a jellemző monológot dünnyögte magában:
– Mi olcsó manapság? Minden drága. Csak a kínlódás olcsó; a kínlódás ingyen van!
Marius lassú léptekkel végigment a körúton, a sorompó felé, hogy eljusson a Saint-Jacques utcába. Lehorgasztott fejjel, elgondolkodva lépkedett.
Egyszerre csak érezte, hogy meglökték a sötétben; megfordult és két rongyos fiatal lányt pillantott meg, az egyik hosszú és vékony volt, a másik valamivel alacsonyabb, amint sebesen, lihegve, riadtan haladtak el mellette, mintha menekültek volna; szembejöttek vele, nem látták és elmenőben meglökték. Marius a szürkületben kivette fakó arcukat, rendetlen fejüket, borzas hajukat, szörnyű főkötőjüket, rongyos szoknyáikat és meztelen lábaikat. Rohanásuk közben beszélgettek. A nagyobbik halkan ezt mondta:
– Jöttek a zsaruk. Kicsi híja, hogy félkörbe nem csíptek.
A másik ezt felelte rá:
– Láttam őket, meglógtam, meglógtam, meglógtam!
Marius ebből a sötét tolvajnyelvből megértette, hogy a csendőrök vagy a rendőrök majdnem elfogták ezt a két gyermeket, és hogy ezek a gyermekek kisiklottak.
Elvesztek a háta mögött, a körút fái között, és néhány pillanatig a homályban olyanok voltak, mint valami elmosódó halvány fehérség.
Marius egy pillanatra megállt.
Aztán folytatta az útját, amikor megpillantott a lába előtt a földön valami kis szürkés csomagot. Lehajolt és fölemelte. Borítékféle volt, s úgy látszott, papirosok voltak benne. "Ejnye – gondolta magában –, ezt ezek a szerencsétlenek ejtették el!"
Visszafordult, kiáltott, de már nem találta őket; úgy gondolta, hogy már messzire lehetnek, zsebre vágta a borítékot és elment vacsorázni.
Útközben a Mouffetard utca egyik kapualjában fekete lepellel bevont gyermekkoporsót látott, amely három széken nyugodott, és egy szál gyertya égett mellette. A szürkületben felbukkant két leány jutott eszébe.
"Szegény anyák! – gondolta magában. – Van szomorúbb dolog is, mint az, ha holtan látják gyermeküket: mégpedig az, ha látják, hogy gyalázatban él."
Aztán kiröppentek gondolatából ezek az árnyak, amelyek szomorúságát tarkították s visszahullott megszokott töprengésébe. Újra szerelmének hat hónapjáról ábrándozott és a boldogságról, amelyet a szabadban és a tavasz fényességében élvezett a Luxembourg gyönyörű fái alatt.
"Milyen szomorú lett az életem! – sóhajtott magában. – Mindenütt fiatal lányok tűnnek elém. Csakhogy valamikor angyalok voltak; most vámpírok."

III

A négyarcú ember

Este, mikor levetkőzött, hogy lefeküdjék, ráakadt kabátja zsebében arra a borítékra, amelyet a körúton fölvett. Meg is feledkezett róla. Úgy gondolta, hogy jó lesz, ha felbontja, mert ebben a borítékban talán benne van ezeknek a lányoknak a címe, ha csakugyan az övék volt, és mindenesetre talál benne hasznos utalásokat, hogy visszajuttassa ahhoz, aki elvesztette.
Kinyitotta a borítékot.
Nem volt leragasztva és négy, ugyancsak nyitott levél volt benne.
Mindegyiken rajta volt a címzés.
Mind a négyből szörnyű dohánybűz áradt.
Az első levélnek ez volt a címzése: Méltóságos Grucheray márkinénak, a képviselőházzal szemben … tér … sz.
Marius úgy gondolta, hogy valószínűleg megtalálja azt az útbaigazítást, amit keres, és különben is, mivel a levél nem volt leragasztva, valószínű volt, hogy nem sért vele senkit, ha elolvassa.
A levél így hangzott:

Méltóságos márkiné!
a kegyesség és a könyörület erénye forrasztja össze legszorosabban a társadalmatt. Ébredjen fel keresztény érzése és vessen egy irgalmas pillantást erre a szerencsétlen spanyol áldozatára a hűségnek és ragaszkodásnak a törvényesség szent ügyéért, amelyért vérét ontotta, vagyonát áldozta, mindent, ennek az ügynek a védelmében és ma a legnagyobb nyomorúságban kínlódik. Nem kételkedik benne, hogy az ön tiszteletre méltó személye segítséget fog nyújtani, hogy megmentse keserves nyomorúságos helyzetéből a művelt és becsületes, sebekkel borított katonatisztet. Számít mindenekelőtt az emberi érzésre, amely önt eltölti és arra a rokonszenvre, amellyel meltóságos márkiné viseltetik e szerencsétlen nemzet iránt. E nemzet imája nem lesz hiába való és hálája megőrzi az önn drága emlékét.
Alázatos tisztelettel marattam méltóságodnak

DON ALVAREZ
spanyol lovass kapitány, Franciaországba menekült royalista, aki útban van hazájába, és hiányzik az útja folytatásához szükséges költség

Az aláírás mellett nem volt semmiféle cím. Marius abban reménykedett, hogy majd megtalálja a címet a másik levélben, amelynek ez volt a címzése: Méltóságos Montvernet grófnőnek, Cassette utca 9.

Méltóságos grófnő,
Hatgyermekes csallád annya szerencsétlen vagyok, a legkissebik még csak nyolc hónapos. Beteg vagyok legutolsó szüllésem óta, a férjem öt hónapja elhagyott és nincs semmi megélhetésem a világon a legborzasztóbb nélkülözésbenn.
Reménye a méltóságos grófnőben, van szerencsém, méltósága, mély tisztelettel
BALIZARD-NÉ

Marius áttért a harmadik levélre, amely éppúgy, mint az előbbiek, könyörgő levél volt; ez volt benne:

Pabourgeot úr, választópolgár, sapka- és harisnyanagykereskedő, Saint-Denis utca, az Aux Fers utca sarkán.
Bátorkodom önhöz fordulni ezen levelemmel, hogy megkérjem, kegyeskedjék nagybecsű jóindulatával megajándékozni és becses figyelmére méltatni egy íróembert, aki beküldötte drámáját a Théatre Francais-be. A tartalma történelmi és a cselekvés Auvergne-ben fojik a császárság idejében. A stílusa azt hiszem természetes, lakonikus és vannak némi jó oldalai. Négy helyen vannak benne dalok. A komikum, a komoly, a meglepetés, a változatos jellemek és könnyedén romantikus színezet terjeng benne az egész cselszövésben, amely titokzatosan halad és végül meglepő fordulatokon át sok hatásos jelenet közepette bonyolódik ki.
Legfőbb célom volt kielégíteni azt a sóvárgást, amely egyre jobban izgatja századunk emberét, vagyis a divatot, ezt a szeszélyes és furcsa szélkakast, amely mindig az új széli felé fordul.
Bármily kitűnő is, okom van félni, hogy a kiváltságos szerzők féltékenysége és egoizmusa keresztülviszi kizáratásomat a színházból, mert jól tudom, milyen kurtán bánnak el az új írókkal.
Pabourget úr ön az íróemberek felvilágosodott pártfogója, az önn méltó hírneve felbátorít engem, hogy elküldjem leányomat, aki előterjeszti nélküllöző helyzetünket, mivel hogy nincs kenyerünk és nincs mivel fűteni ebben a télli időben. Hogy elmondja önnek, hogy én kérem hogy kegyeskedjék elfogadni mert önnek akarom ajállani drámámat és mindent amit írok, bebizonyítani önnek, mennyire sóvárgom a megtiszteltetésre, hogy az ön égisze alá rejtőzködjem és valamennyit az ön nevével ékesicsem. Ha kegyeskedik megtisztelni engemet a legszerényebb adománnyal, hozzáfogok rögtön írni egy verset, hogy lerójam önnek hállám adóját. Ezt a költeményt, amelyet iparkodom ojan tökéletesen megírni, ahogy csak lehet, elküldöm majd önnek mielőtt még beleszőném drámán elejébe és előadnák a színpadon.
Pabourget úrnak és kedves nejének,
Legkiválóbb tisztelettel.
GENFLOT, író
P. S. Negyven sou is elég volna.
Bocsásson meg, hogy leányomat küldöm és nem teszem tiszteletemet szeméjesen, de ruházatom szomorú motívumai sajnos nem engedik meg kimennem…
Marius végre kinyitotta a negyedik levelet. Ennek ez volt a címzése: A Nagyságos Jóltevőnek a Saint-Jacques-du-Haut-Pas templomban. Ez a néhány sor volt benne:

Jóltevő ur.
Ha kegyeskednék elkísérni lányomat látna olyan borzasztó szerencsétlenséget és megmutatnám bizonyítványaimat.
Látván ezeket az írásokat az ön nemes lelke jóindulatú érzelme érzetében megindulna mert az igazi filozófusok mindig mély megindulásokat érzenek.
Bizony igaz, irgalmas uram, hogy szenvedni kell a legkegyetlenebb szükséget és hogy roppant fájdalmas, hogy bizonyos segítséget kapjunk, igazoltatni a hatósággal, mitha bizony enélkül nem szenvedhetne és nem halhatna éhen az ember míg arra vár, hogy segicsenek a nyomorúságunkon. A sors nagyon végzetes eggyesekre és nagyon tékozló és nagyon kegyes másokkal.
Várom az ön látogatását vagy adományát, ha kegyeskedik küldeni és kérem kegyeskedjék legmejebb tiszteletemet fogadni amellyel van szerencsém
	nagyságos és nagylelkű uramnak
	legalázatosabb
	és legengedelmesebb szolgája,
P. FABANTOU, drámai művész

Marius a négy levél elolvasása után sem igen tudott többet, mint előtte. Először is egyik levélíró sem adta meg a címét.
Aztán úgy látszott ugyan, hogy négy különböző egyéntől származnak a levelek, don Alvareztől, Balizard-nétól, Genflot költőtől és Fabantou drámai színésztől, de az volt bennük a különös, hogy mind a négy egy kéznek az írása volt.
Mi egyéb következett ebből, mint az, hogy mind a négyet ugyanaz az ember írta?
Ezenfelül, és ez még valószínűbbé tette a föltevést, mind a négy egyformán durva sárga papirosra volt írva, egyformán dohánybűzös volt, és ámbár az illető igyekezett nyilván más-más stílusban írni, mégis ugyanazok a helyesírási hibák ismétlődtek valami mélységes lelki nyugalommal, és Genflot, az íróember éppúgy elkövette őket, mint a spanyol kapitány.
Fölösleges erőlködés lett volna találgatni ezt a kis titkot. Ha nem úgy találta volna, azt kellett volna hinnie, hogy valami rossz tréfa. Marius sokkal szomorúbb volt, hogysem jókedvűen fogadhatta volna a véletlennek ezt az enyelgését, vagy odaadta volna magát ahhoz a játékhoz, amelyet, úgy látszik, az utca kövezete akart játszani vele. Úgy rémlett neki, hogy az ő szeme van bekötve ebben a szembekötősdiben, és hogy ez a négy levél csúfot űz belőle.
Egyébként semmi sem mutatott arra, hogy ezek a levelek azoké a leányoké volnának, akikkel Marius a körúton találkozott. Mindent összevéve, nyilván értéktelen irkafirka volt az egész.
Marius visszatette a leveleket a borítékba, az egészet odavágta a sarokba és lefeküdt.
Reggel hét órakor éppen fölkelt és megreggelizett és hozzá akart látni a munkájához, amikor halkan kopogtattak az ajtaján.
Mivel nem volt semmije, sohasem zárta be ajtaját, hacsak nagy ritkán olyankor nem, amikor sürgős munkája volt. Egyébként még ha el is ment hazulról, bent hagyta a kulcsot a zárban.
– Mindenét ellopják – mondogatta Bougon néni.
– Ugyan mit? – kérdezte Marius. Mégis megtörtént, hogy egyszer ellopták egy pár viselt cipőjét, Bougon néni határtalan diadalára.
Még egyszer kopogtattak, nagyon halkan, mint az előbb.
– Szabad – mondta Marius.
Nyílt az ajtó.
– No, mi az, Bougon néni? – szólt oda Marius, de még csak föl sem nézett az asztalán heverő könyvekből és kéziratokból.
Egy hang, de nem Bougon néni hangja, megszólalt:
– Bocsánat, uram…
Tompa, bágyadt, fojtott, rekedt hang volt, mint valami öreg iszákosnak pálinkától megtört hangja.
Marius élénk mozdulattal odafordult, és egy fiatal lányt pillantott meg.

IV

Rózsa a nyomorúságban

Egészen fiatal leány állt a félig nyitott ajtóban. A padlásszoba ablaknyílása, amelyen a napfény beszűrődött, pontosan szemben volt az ajtóval, és fakó fénnyel világította meg az arcát. Sápadt, hitvány, vézna teremtés volt; csak ing és szoknya fedte borzongó és dermedt meztelenségét. Az öve madzag, a haját madzag fogta össze, hegyes vállai kimeredtek ingéből, szőke és vizenyős sápadtság ömlött el rajta, kulcscsontjai földszínűek, kezei vörösek, szája félig nyitott és eltorzult, fogai hiányosak, szeme fénytelen, vakmerő és sunyi, alakja csenevész fiatal leányé, tekintete fonnyadt vénasszonyé; ötven év és tizenöt év vegyüléke; egyike azoknak a teremtéseknek, akik egyszerre esendők és rettenetesek és vagy megdöbbentik, vagy könnyekre fakasztják az embert.
Marius fölkelt és rémülten nézte ezt a teremtést, aki hasonló volt azokhoz az árnyalakokhoz, amelyek álmainkon átsuhannak.
Főképpen az volt szívet facsaró, hogy ez a leány nem csúnyának született. Kisgyerekkorában bizonyára csinos volt. Gyerekkori szépsége még viaskodott a züllöttség és a szegénység okozta undorító koravénséggel. A szépségnek egy foszlánya ott haldoklott ezen a tizenhat éves arcon, mint az a halvány napfény, amely meghal egy téli nap hajnalának szörnyű felhői alatt. Ez az arc nem volt egészen ismeretlen Marius előtt. Úgy rémlett neki, mintha már látta volna.
– Mi tetszik, kisasszony? – kérdezte.
A leány részeg fegyencre valló hangján ennyit felelt:
– Levelet hoztam önnek, Marius úr.
Nevén szólította Mariust; most megbizonyosodott felőle, hogy csakugyan őt keresi; de hát ki volt ez a lány? Honnan tudta a nevét? Nem is várta meg, hogy Marius beljebb tessékelje, belépett. Határozottan lépett be, valami szívet facsaró biztonsággal nézett végig a szobán és a vetetlen ágyon. Mezítláb volt. Szoknyájának tág lyukain átlátszottak ösztövér combjai és sovány térdei. Didergett.
Csakugyan levél volt a kezében; átadta Mariusnak.
Marius, mikor a levelet felbontotta, észrevette, hogy a nagy és széles záróostya még nedves. A levél nem jöhet nagyon messziről. Olvasta:

Kedves szomszédom, fiatal úr!
Értesültem irányomban való jóságáról, tudniillik, hogy hat hónappal ezelőtt kifizette a lakásbéremet. Áldom önt, fiatalember. Nagyobbik leányom elmondja majd, hogy két napja egy falat kenyerünk sincs, pedig négyen vagyunk, és a feleségem beteg. Ha nem csal gondolatom, azt hiszem, remélhetem, hogy az ön nemes szíve megindul ezen a tényálladékon és elfogja a vágy, hogy könyörületes legyen és kegyeskegyék valami csekély adományt hozzám származtatni.
Ama megkülönböztetett tisztelettel, amellyel az emberiség jóltevőjének tartozunk, vagyok
JONDRETTE

P. S. – Leányom várja parancsait, Marius úr.

Ez a levél annak a rejtélyes kalandnak a bonyodalmában, amely Mariust tegnap este óta foglalkoztatta, olyan volt, mint mikor gyertyát gyújtanak a pincében. Hirtelen minden megvilágosodott.
A levél onnan származott, ahonnan a másik négy. Ugyanaz az írás volt, ugyanaz a stílus, ugyanaz a helyesírás, ugyanaz a papiros, ugyanaz a dohánybűz.
Öt levél volt, öt történet, öt név, öt aláírás és csak egy levélíró. Don Alvarez spanyol kapitánynak, a szerencsétlen Balizard-nénak, Genflot drámaköltőnek, az öreg Fabantou komédiásnak, mind a négynek Jondrette volt a neve, ha ugyan magát Jondrette-et egyáltalán Jondrette-nek hívták.
Amaz elég hosszú idő óta, mióta Marius a házban lakott, mint említettük, csak nagyon ritkán volt alkalma látni, sőt csak megpillantani is jelentéktelen szomszédságát. Máshol járt a lelke, és ahol a lélek, ott a tekintet. Bizonyosan nemegyszer találkozott Jondrette-ékkel a folyosón vagy a lépcsőn; azonban az ő szemében csak tűnő árnyak voltak; olyan keveset törődött velük, hogy tegnap este beleütközött a körúton a Jondrette-leányokba és meg sem ismerte őket, mert nyilván ők voltak, és most is ez, aki bejött a szobájába, a szánakozáson és az undoron keresztül csak nagy nehezen ébresztett fel benne valami halvány emléket, hogy már találkozott vele valahol.
Most mindent tisztán látott. Megértette, hogy szomszédjának, Jondrette-nek nyomorúságában az a foglalkozása, hogy kiaknázza bizonyos jótékony emberek könyörületességét, címeket szerez és álnevek alatt ír olyan embereknek, akikről azt hiszi, hogy gazdagok, és megindul a szívük, azoktól a levelektől, amelyeket a lányai adnak át nekik, a maguk veszélyére és kockázatára, mert ez az apa annyira volt, hogy kockára vetette a leányait; a sorssal játszott egy játszmát és a leányait dobta oda tét gyanánt. Marius rájött, hogy tegnap esti menekülésükből, lihegésükből, rémületükből és a tolvaj szavakból ítélve, amelyeket hallott, ezek a szerencsétlenek valószínűleg valami Isten tudja, milyen sötét mesterséget űznek, és hogy mindez az emberi társadalom jelen állapotának következtében két nyomorúságos lényt teremtett, akik nem voltak sem gyermekek, sem leányok, sem asszonyok, hanem valamiféle tisztátalan és ártatlan szörnyetegek, a nyomor alkotásai.
Névtelen, szomorú teremtmények, sem koruk, sem nemük, már sem a jóra, sem a rosszra nem képesek, és mikor a gyermekkorból kinőnek, immár nincs számukra semmi a világon, sem szabadság, sem erény, sem felelősség. Tegnap friss, mára elfonnyadt lelkek, hasonlatosak az utcára hullott virághoz, amelyet minden sár beszennyez, míg végre eltapos egy kerék.
Közben, míg Marius döbbent és fájdalmas tekintettel nézegette a leányt, az kísértetes merészséggel jött-ment a padlásszobában. Tett-vett és nem törődött a meztelenségével. Egy-egy pillanatra kibontott és szakadozott inge lecsúszott majdnem a derekáig. Eltologatta a székeket, összetúrta az alacsony szekrényre kirakott toalett-tárgyakat, babrált Marius ruháival, felkutatta, hogy mi van a szögletekben.
– Nini – szólalt meg –, önnek tükre is van!
És mintha egyedül lett volna, dalfoszlányokat dúdolt, bolondos refréneket, amelyek rekedt torokhangján gyászosan kongtak. E merészségén áttört valami megnevezhetetlen mesterkéltség, nyugtalanság és megalázottság. A szemtelenség tulajdonképpen szégyenkezés.
Nem lehetett komorabb látvány, mint ahogy itt ugrabugrált, úgyszólván röpködött a szobában, mint valami fénytől megriadt vagy tört szárnyú madár. Az embernek az az érzése támadt, hogyha más nevelést kap, és más a sorsa, ennek a fiatal lánynak szabad és vidám modora valami lenyűgöző kedvességben nyilvánulhatott volna meg. Az az állat, amely galambnak született, sohasem változik réti sassá. Ilyesmi csak emberek közt fordul elő.
Marius elrévedezett és békén hagyta.
A leány odalépett az asztalhoz.
– Ó! – kiáltott fel – könyvek!
Üveges szemén fény suhant át. Újra megszólalt, és hangjában ott érzett a boldogság, hogy eldicsekedhetik valamivel, ami minden emberi teremtésnek gyönyörűsége:
– Én tudok olvasni, bizony.
Hirtelen felkapta az asztalról a nyitott könyvet és meglehetősen folyékonyán olvasta:
"…Bauduin tábornok parancsot kapott, hogy dandárjának öt zászlóaljával foglalja el Hougomont-kastélyt, amely a Waterlooi sík közepén van…"
Megállt:
– Ah! Waterloo! Ismerem. Régi csata. Apám ott volt. Apám a hadseregben szolgált. Mi bezzeg lelkes bonapartisták vagyunk, tudja! Waterloonál az angolok ellen harcoltunk.
Letette a könyvet, felvett egy tollat és felkiáltott:
– És írni is tudok ám!
Bemártotta a tollat a tintába és odafordult Mariushoz:
– Megmutassam? Ide nézzen, írok valamit, hogy megmutassam.
És mielőtt a fiúnak ideje lett volna válaszolni, máris leírta egy fehér papírlapra, amely az asztal közepén hevert: Itt vannak a zsaruk.
Aztán ledobta a tollat.
– Nincs benne helyesírási hiba. Megnézheti. Jó nevelést kaptam én is, a testvérem is. Nem mindig voltunk olyanok, mint most vagyunk. Nem arra születtünk…
Itt megállt, fénytelen szemét Mariusra szegezte, felkacagott, és olyan hangsúllyal, amelyben a leghatártalanabb cinizmus fojtogatta el a leghatártalanabb szorongást, odavágta: – Eh!
És vidám dallamon ezt a szöveget dúdolta:

Éhes vagyok, apám,
Nincsen pecsenyém.
Fázom, édesanyám,
Ingem sem enyém.
Dideregj,
Lolotte,
Pityeregj,
Jacquot.

Alighogy be végezte a dalocskát, felkiáltott:
– Jár néha színházba, Marius úr? Én járok. Van egy kisöcsém, aki művészekkel barátkozik, és néha ad jegyet. Éppenséggel nem szeretem a karzati ülést. Kényelmetlenül, rosszul érzi magát az ember. Néha durva emberek vannak ott; vannak rossz szagú emberek is.
Azután végignézte Mariust, s furcsán elváltozott arccal ezt mondta neki:
– Marius úr, tudja, hogy ön nagyon csinos fiú?
Mind a kettőjüknek egyszerre ugyanaz a gondolatuk támadt; erre a lány elmosolyodott, a fiú elpirult.
A lány odament hozzá és a vállára tette a kezét.
– Marius úr, ön rám sem hederít, de én ismerem önt. Én találkozom önnel itt a lépcsőn, aztán néha, mikor arra sétálok, látom, hogy bemegy bizonyos Mabeuf apóhoz, aki az Austerlitz felé lakik. Ej, de jóképű így, ezzel a felbodrozott hajjal.
Igyekezett bársonyos hangon beszélni, de ebből csak annyi sikerült, hogy a hangja nagyon elhalkult. Szavainak egy része elveszett, mielőtt még a gégéjéből az ajkáig jutott volna, mint valami zongorán, amelynek hiányos a billentyűzete.
Marius lassan hátrált.
– Kisasszony – mondta hideg komolysággal –, van nálam egy csomag, amely, azt hiszem, az önöké. Engedje meg, hogy átadjam. – És feléje nyújtotta a borítékot, amelyben a négy levél volt.
A lány összecsapta a kezeit és felkiáltott:
– Mindenütt kerestük!
Aztán hirtelen elkapta a csomagot, felnyitotta a borítékot és közben egyre beszélt:
– Szentséges Úristen! Hogy kerestük, én is, a testvérem is! És ön találta meg! A körúton, ugye? Bizonyosan a körúton? Tudja, futás közben ejtettük el. A kishúgom butasága. Mikor hazaértünk, már nem volt meg. Mivel nem akartunk verést kapni, mert az fölösleges, teljességgel fölösleges, végképpen fölösleges, azt mondtuk itthon, hogy a leveleket átadtuk a címzetteknek, és hogy mindenünnen üres kézzel küldtek el. Hát itt vannak ezek a szerencsétlen levelek! És miből látta, hogy az enyémek? A! Igen, az írásról! Hát akkor ön az, akinek tegnap este nekimentünk. Koromsötét volt, bizony! Mondtam is a testvéremnek: Valami úr volt ez? A testvérem azt mondta rá: Azt hiszem, hogy úr!
Közben kinyitotta a "nagyságos jóltevőnek a Saint-Jacques-du-Haut-Pas templomban" címzett könyörgő levelet.
– Nini! – állapította meg – hisz ez annak az öregnek szól, aki a misére jár. Elviszem neki. Csakugyan, most van az ideje. Talán ad valamit, amiből megebédelhetünk.
Aztán tovább kacagott és folytatta:
– Tudja, mit jelent az, ha ma ebédelhetünk? Azt jelenti, hogy megesszük a tegnapelőtti ebédünket, a tegnapelőtti vacsoránkat, a tegnapi ebédünket, a tegnapi vacsoránkat és mindezt egyszerre, ma reggel. No hát a teremtésit! Ha ez sem elég nektek, dögöljetek meg, kutyák!
Ez eszébe juttatta Mariusnak, miért is jött hozzá ez a szerencsétlen. Kotorászott a mellényzsebében, de nem talált semmit.
A leány csak folytatta és úgy beszélt, mintha már nem is tudna arról, hogy Marius ott van.
– Néha kimegyek esténként. Néha nem jövök haza. Mielőtt ideköltöztünk, múlt télen, a hidak ívei alatt laktunk. Összebújtunk, hogy meg ne fagyjunk. A húgom sírdogált. Milyen szomorú a víz! Ha arra gondoltam, hogy beleugrom, ezt mondtam magamban: Nem, nagyon hideg. Egészen egyedül megyek ki, ha akarok, és néhanapján az árkokban alszom. Tudja, éjjel, mikor a körúton járok, látom a fákat; olyanok, mint az akasztófák, látom a nagy koromfekete házakat, olyanok, mint a Notre-Dame tornyai, elképzelem, hogy a fehér falak a folyó, és ezt mondom magamban: Nini, itt a víz! A csillagok olyanok, mint lampionok a kivilágításokon, mintha füstölnének, és a szél kioltaná őket; én megrémülök, mintha csak lovak fújnának a fülembe; pedig csak az éjszaka; kintornákat hallok és szövőgépek zakatolását és tudom is én, mit még? Úgy rémlik, hogy kövekkel dobálnak, ész nélkül menekülök, minden forog, minden forog. Ha az ember éhes, az nagyon furcsa.
És riadt tekintettel nézte a fiút.
Marius átkutatta és felturkálta zsebeit és sikerült végre öt frankot és tizenhat sout összekaparnia. Ebben a pillanatban ez volt minden vagyona. "Ez itt a mai ebédem – gondolta magában –, holnap majd meglátjuk." Félretette a tizenhat sout és az öt frankot odaadta a leánynak.
Ez elkapta a pénzt.
– Jaj, de jó – szólalt meg –, kisütött a nap!
És mintha csak ennek a napnak az volna a tulajdonsága, hogy felolvasztja agyában a tolvajnyelv egész áradatát – folytatta:
– Öt frank! Egy napcsi! Egy lázsiás! Ebben az odúban! Ez bődület! Maga jó gyerek. Szívem szotty. Éljenek a haverok! Két napig lesz tütüke! Meg husibusi! Zaba rogyásig! Meg klassz lötty!
Felhúzta ingét a vállára, mélyen meghajolt Marius előtt, aztán barátságosan intett neki a kezével, megindult az ajtó felé s még visszaszólt:
– Jó napot, uram. Mindegy. Pucolok a tatukámhoz.
Kimenet észrevett a szekrényen egy darab száraz kenyérhajat, amely ott penészedett a porban; rácsapott, beleharapott, és ezt dünnyögte:
– Ez jó! Ez kemény! Ebbe beletörik a fogam!
Aztán kiment.

V

A gondviselésszerű kémlelőlyuk

Marius öt éve élt már a szegénységben, az ínségben, sőt a nélkülözésben, de most vette észre, hogy az igazi nyomorúságot nem ismerte. Az igazi nyomorúságot csak most látta. Az a kísértet volt ez, amely az imént a szeme elé került. Csakugyan, aki csak a férfi nyomorúságát látta, nem látott semmit, a gyermek nyomorúságát kell látnia.
Ha a férfi végső szükségbe jutott, végső eszközökhöz folyamodik. Jaj azoknak a védtelen teremtéseknek, akik vele élnek! Munka, kereset, kenyér, tűz, bátorság, jóakarat, mindene egyszerre hiányzik. Úgy látszik, hogy mikor a napfény kihunyt odakint, az erkölcsi fény kihuny benne; ebben a sötétségben a férfi fölfedezi a nő és a gyermek gyöngeségét és erőszakosan kényszeríti őket becstelenségekre.
Akkor aztán minden szörnyűség lehetséges. A kétségbeesést csak törékeny kerítések övezik, amelyek mind a vétkekre vagy a bűnre nyílnak.
Az egészséggel, az ifjúsággal, a becsülettel, a még tiszta test szent és vad érzékenységével, a szívvel, a szüzességgel, a szeméremmel, a léleknek e takarójával, borzalmasan elbánik ez a tapogatózás, amely segítséget keres, belebotlik a gyalázatba és alkalmazkodik hozzá. Apák, anyák, gyermekek, testvérek, nővérek, férfiak, nők, leányok összetapadnak és összetömörülnek, mint valami ásvány kristályai, ebben a ködös zagyvalékában a nemeknek, rokonságoknak, koroknak, gyalázatoknak, ártatlanságoknak. Egyik a másikhoz támaszkodik, összegubbaszkodnak a sorsnak ebben a furcsa odújában. Szánalmasan nézegetik egymást. Ó, a szerencsétlenek! Milyen sápadtak! Hogy dideregnek! Mintha olyan bolygón volnának, amely jóval messzebb van a naptól, mint mi.
Ez a fiatal leány Marius szemében valahogy a sötétség követe volt.
Az éjszakának undorító oldalát leplezetlenül feltárta előtte.
Marius szinte szemrehányást tett magának azért, mert annyira belemerült az álmodozásba és szenvedélyébe; ez gátolta meg egészen a mai napig abban, hogy egy pillantást vessen szomszédaira. Az, hogy lakásuk bérét kifizette, csupán gépies mozdulat volt, ezt mindenki megtette volna; de neki, Mariusnak, többet kellett volna tennie. Hogyan! Csupán egy fal választja el ezektől az elhagyatott teremtésektől, akik tapogatózva tengődnek az éjszakában, kívül az élők világán, itt él közvetlen mellettük, bizonyos tekintetben ő volt az utolsó láncszeme az emberi nemnek, amelyhez még hozzáérhettek, hallotta, hogy ott élnek, vagyis inkább hörögnek mellette, és rájuk se hederített! Mindennap, minden pillanatban hallotta a falon át, hogy topognak, járnak-kelnek, beszélnek, és nem figyelt rájuk! És szavaikban bőven volt sóhajtás, és még csak meg sem hallgatta őket! Gondolata másutt járt, ábrándjain, lehetetlen sugárzásokon, mesebeli szerelmeken, bolondságokon, míg ezek az emberi teremtések, testvérei Jézus Krisztusban, testvérei a népben, halálküzdelemben vergődtek itt mellette! Halálküzdelemben vergődtek haszontalanul! Ő maga is hozzájárult szerencsétlenségükhöz és súlyosbította. Mert ha más szomszédjuk lett volna, nem ilyen ábrándos, hanem figyelmesebb szomszéd, rendes és jótékony ember, akkor nyilván feltűnt volna neki a nyomorúságuk, észrevette volna ínségük jeleit és talán már régóta talpra állította és megmentette volna őket! Igaz ugyan, hogy nagyon züllötteknek, nagyon romlottaknak, nagyon hitványaknak, sőt nagyon gyűlöleteseknek látszottak, de ritka ember az olyan, aki a süllyedésben nem aljasodik el; különben van egy bizonyos pont, ahol a szerencsétlenek és a becstelenek összekeverednek és egybevegyülnek és egyetlen végzetes szóval jelölhetők: nyomorultak; ki a hibás ebben? És aztán vajon nem akkor kell-e a könyörületességnek legnagyobbnak lennie, mikor legmélyebb a süllyedés?
Miközben ezt az erkölcsi oktatást adta magának, mert voltak alkalmak, amikor Marius, mint minden igazában becsületes szív, önmagának volt a pedagógusa és szigorúbban megpirongatta magát, mint ahogy megérdemelte – eközben nézegette a falat, amely Jondrette-éktől elválasztotta, mintha csak könyörületességtől túláradó tekintetével át tudta volna fúrni ezt a kerítést és ezzel fel tudta volna melegíteni ezeket a szerencsétleneket. Ez a fal vékony gipszréteg volt, amelyet lécek és gerendák tartottak és amelyen, mint láttuk, érthetően áthangzott a szavak és hangok zsongása. Marius-fajta álmodozónak kellett lennie, hogy ezt mindeddig ne vegye észre. Papírkárpit nem volt a falon sem Jondrette-ék, sem Marius felől; a durva tákolmányt meztelenül látták. Marius szinte öntudatlanul vizsgálta végig ezt a választófalat; néha az ábrándozás is vizsgálódik, figyel és fürkész, mint ahogy a gondolkodás tenné. Egyszerre csak fölkelt. Fent, közel a mennyezethez, háromszögű lyukat vett észre, amely úgy keletkezett, hogy három léc összeért, és a közük üresen maradt. Nem volt benne gipsz, aminek el kellett volna tömnie ezt a lyukat, és ha az ember fellépett a fiókosszekrényre, ezen a nyíláson át beláthatott Jondrette-ék odújába. A könyörület kíváncsi és kíváncsinak is kell lennie. Ez a lyuk afféle kémlelőlyuknak kínálkozott. Megengedett dolog alattomban kilesni a nyomorúságot, hogy segítsen rajta az ember. – Lássuk csak, miféle emberek ezek, és hogyan is élnek – gondolta magában Marius.
Fölmászott a szekrényre, szemét a nyíláshoz illesztette és szemlélődött.

VI

A vadember a vackán

A városokban éppúgy, mint az erdőkben, vannak barlangok, amelyekben megbúvik mindaz, ami bennük a leggonoszabb és a legfélelmetesebb. Csakhogy míg a városokban az, ami ekként megbújik, vérszopó, piszkos és kicsi, vagyis rút: ami az erdőben megbújik, vérszopó, vad és nagyszerű, vagyis szép. A kétféle tanya közül az állatoké különb, mint az embereké. A barlangok különbek, mint az odúk.
Az, amit Marius látott, odú volt.
Marius szegény volt, a szobája is szegényes; azonban nemes szegénységhez illőn, padlásszobája tiszta volt. Az az odú, amelybe ebben a pillanatban tekintete belemélyedt, undorító, piszkos, bűzös, fertőzetes, sötét, szennyes volt. Minden bútorzata egy szalmaszék, egy rozoga asztal, néhány öreg cserépedény, és két sarkában két leírhatatlan ágy; minden világosságot egy négytáblás padlásablakból kapott, amelyet pókhálók függönyöztek. Ezen a padláslyukon át éppen csak annyi világosság hatolt be, hogy egy emberi arc kísértetarcnak lássék.
A falak mintha fekélyesek volnának, tele voltak kaparásokkal és sérülésekkel, mint valami szörnyű betegségtől eltorzított arc. Nyirkos izzadság csöpögött róluk. Durván felmázolt trágár rajzok tűntek szembe rajtuk.
Az a szoba, amelyben Marius lakott, töredezett téglával volt padlózva, emez sem kövezve, sem deszkázva nem volt; a ház régi nyersgipsz födémén jártak, amely megfeketedett a lábnyomoktól. A hepehupás talajon, amelyre mintegy rákérgesedett a por, és amely még szűz volt a seprűtől, szeszélyes alakzatokban csoportosultak ócska papucsok, cipők és szörnyű rongyok; egyébként a szobában volt kandalló; ezért volt negyven frank az évi bére. Ebben a kandallóban minden volt, melegítő fazék, törött deszkák, szögekre aggatott rongyok, madárkalitka, hamu, sőt még egy kis tűz is. Két hasáb fa füstölgött benne keservesen.
Fokozta még ennek a padláslakásnak a borzalmasságát az, hogy nagy volt. Voltak benne kiugrók, szögletek, fekete lyukak, mélyedések a tető alatt, öblök és hegyfokok. Innen azok a förtelmes, kikutathatatlan szögletek, amelyeken bizonyosan öklömnyi pókok, lábnyi hosszú pincebogarak, sőt talán még holmi meghatározhatatlan szörnyű emberi lények is tanyáztak.
Az egyik ágy az ajtó mellett volt, a másik az ablak mellett. Mind a kettőnek az egyik vége a kandallóhoz ért, és éppen szemben volt Mariusszal.
Közel ahhoz a nyíláshoz, ahonnan Marius kémlelődött, az egyik sarokban feketekeretes színes metszet volt a falra akasztva, amelynek alján nagy betűkkel ez volt a felírás: Az álom. A kép alvó asszonyt és alvó gyermeket ábrázolt, a gyermek az asszony térdein, felhőben sas szállt, csőrében korona, és az asszony fel sem ébred, úgy hárítja el a koronát a gyermek feje felől; a háttérben Napóleon dicsfénytől övezetten sárga oszlopfős sötétkék oszlopra támaszkodik, amelyen ez a felírás ékeskedik:

MARIMGO
AUSTERLITS
IENA
WAGRAMME
ELOT

E kép alatt téglalap alakú fatábla volt a földön, ferdén a falhoz támasztva. Olyan volt, mint valami megfordított kép, amelynek a túlsó oldalán van a festmény, mint a falról levett faburkolat, amelyet ittfelejtettek, addig, amíg újra visszahelyezik.
Az asztalnál, amelyen Marius tollat, tintát és papirost vett észre, körülbelül hatvanéves, kicsiny, sovány, fakó, vad, ravasz képű, kegyetlen és nyugtalan férfi ült; undorító gonosztevő.
Ha Lavater* megvizsgálhatta volna ezt az arcot, megállapította volna, hogy keselyű és ügyész vegyülete; a ragadozó madár és a rossz hírű, ravasz ember vegyülete, amelyben az egyik a másikat eltorzítja és kiegészíti, az agyafúrt ember nemtelenné aljasítja a ragadozó madarat, a ragadozó madár rettenetessé torzítja az agyafúrt embert.
Ennek a férfinak hosszú, őszes szakálla volt. Női inget viselt, ez
fedetlenül hagyta szőrös mellét és meztelen karjait, amelyeken szürkülő szőrszálak meredeztek. Az ing alatt sáros nadrág látszott ki és olyan csizmák, amelyekből kikandikáltak a lábujjai.
Pipa volt a szájában, pöfékelt. Kenyér már nem volt az odúban, dohány azonban még volt.
Írt, valószínűleg megint olyan levelet, amilyeneket Marius már olvasott.
Az asztal egyik sarkán szembetűnt egy elrongyolt ócska vöröses kötet, és alakja, a kölcsönkönyvtárak régi tizenkettedrét alakja, elárulta, hogy regény. Fedőlapján kövér nagybetűkkel ez a cím terpeszkedett: ISTEN, KIRÁLY, BECSÜLET, ÉS A HÖLGYEK. ÍRTA DUCRAY-DUMINIL. 1814.
A férfi írás közben hangosan beszélt, és Marius hallotta a szavait:
– Szörnyű, hogy nincs egyenlőség még a halál után sem! Tessék benézni a Pére-Lachaise-temetőbe! A nagyok, akik gazdagok, fönt vannak, az akácfa-sorban, amely ki van kövezve. Kocsin mehetnek oda. A kicsik, a szegény népek, a szerencsétlenek: oda se neki! Ott lent dobálják le őket, ahol térdig ér a sár, lyukakba, nedvességbe. Azért dobják oda őket, hogy hamarabb elrothadjanak! Ha az ember nem akar elsüllyedni, nem látogathatja meg őket.
Megállt, öklével az asztalra sújtott és fogcsikorgatva tette hozzá:
– Ő! El tudnám pusztítani a világot!
A kandalló mellett mezítláb kövér nő gubbaszkodott, éppúgy lehetett negyven-, mint százéves.
Rajta is csupán egy szál ing volt és ócska posztódarabokkal foltozott kötött szoknya. Durva vászonkötény takarta félig a szoknyáját. Bár ez a nő összelapult és egészen összegémberedett, látszott, hogy nagyon magas termetű; férjéhez képest valóságos óriás volt. Vörösesszőke, szürkülő, borzas haját időnként megpiszkálta lapos körmű, lucskos, irdatlan kezével.
Mellette éppolyan alakú nyitott könyv feküdt a földön, mint a másik, valószínűleg ugyanannak a regénynek egyik kötete.
Az egyik ágyon Marius észrevett egy hosszú, fakó kislányt; ott ült majdnem meztelenül, lelógatta a lábát, és mintha se nem hallott, se nem látott, se nem élt volna.
Bizonyosan annak a húga volt, aki az előbb bejött hozzá.
Tizenegy-tizenkét évesnek látszott. Ha alaposan szemügyre vette az ember, észrevehette, hogy legalább tizenöt. Ez volt az a lány, ki tegnap este ezt mondta a körúton: Meglógtam, meglógtam, meglógtam!
Olyan nyápicfajta volt, amely sokáig megakad a fejlődésben, aztán egyszerre hirtelen növésnek indul. A nyomorúság tenyészti ki ezeket a szomorú embernövényeket. Ezeknek a teremtéseknek nincs sem gyermekségük, sem fiatalságuk. Tizenöt éves korukban tizenkettőnek látszanak, tizenhat éves korukban húsznak. Ma még kislányok, holnap asszonyok. Szinte azt mondaná az ember, hogy átugranak az életen, hogy minél hamarább végezzenek vele.
Ebben a pillanatban ez a teremtés gyermeknek látszott.
Egyébként ebben a lakásban nyoma sem mutatkozott semmiféle munkának; munkaasztalnak, rokkának, szerszámnak se híre, se hamva. Az egyik sarokban egy rakás gyanús külsejű vasdarab. A komor renyheség volt ez, amely nyomon követi a kétségbeesést és megelőzi a haláltusát.
Marius egy darabig elnézegette ezt a gyászos lakást, amely iszonyatosabb volt, mint egy sír belseje, mert érzett benne az emberi lélek mozgása és az élet lüktetése.
A padláslyuk, a pince, a mély gödör, amelyben némely ínségesek a társadalom épületének legfenekén csúsznak-másznak, még nem egészen a sír, csak az előszobája; azonban valamint a gazdagok legnagyobb pompájukat palotájuk bejáratában tárják ki, akként úgy látszik, hogy szomszédjuk, a halál, az ilyenfajta előcsarnokban rakja ki legnagyobb nyomorúságát.
A férfi elhallgatott, a nő nem beszélt, a leány mintha nem is lélegzett volna. Hallatszott a toll percegése a papiroson.
A férfi, miközben folyton írt, dörmögött:
– Bitang! Bitang! Mind bitang!
Salamon bölcs mondásának ez a változata sóhajtást csalt ki az asszonyból.
– Barátocskám, nyugodj meg – mondta neki. – Ne mérgelődj, kedves. Megtisztelve érezhetik magukat ezek az emberek, hogy írsz nekik, uracskám.
A nyomorúságban a testek egymáshoz bújnak, mint a hidegben, a szívek azonban eltávolodnak egymástól. Minden arra vallott, hogy ez a nő bizonyosan szerette ezt a férfit, mindazzal a szeretettel, ami csak benne volt; csakhogy az egész családra súlyosodó szörnyű nyomorúságnak mindennapos veszekedéseiben, ez a szerelem kihűlt. Nem maradt benne férje iránt egyéb, csak az érzelem hamva. Azonban a kedveskedő megszólítások tovább éltek, ami gyakran előfordult, így szólította a férjét: Kedves, barátocskám, uracskám stb., de csak a szájával, a szíve hallgatott.
A férfi megint nekifeküdt az írásnak.

VII

Stratégia és taktika

Marius elszorult szívvel éppen le akart szállni rögtönzött megfigyelőhelyéről, amikor valami zaj vonta magára a figyelmét és ott tartotta a helyén.
A padlásszoba ajtaja hirtelen kinyílt.
Az idősebbik lány tűnt fel a küszöbön.
Besározott ormótlan férficipő volt a lábán; a sár még kivörösödött lábikrájára is felfreccsent; rongyos, ócska köpeny volt rajta, amelyet Marius egy órával ezelőtt nem látott, mert valószínűleg letette az ajtóban, hogy annál nagyobb könyörületet ébresszen benne, és mikor kiment, bizonyosan megint fölvette. Belépett, becsapta az ajtót, megállt, hogy lélegzetet vegyen, mert egészen kifulladt, aztán a diadal és az öröm sugárzásával kiáltott fel:
– Jön!
Az apa odanézett, az asszony odafordította a fejét, a húga meg sem moccant.
– Kicsoda? – kérdezte az apa.
– Az az úr!
– Az emberbarát?
– Az.
– A Saint-Jacques-templomból?
– Az.
– Az az öreg?
– Az.
– És jön?
– A nyomomban jön.
– Bizonyosan?
– Bizonyosan.
– Csakugyan idejön?
– Kocsin jön.
– Kocsin. Hisz ez Rothschild!
Az apa fölkelt.
– Honnan tudod olyan bizonyosan? Ha kocsin jön, hogy van az, hogy te előbb értél ide, mint ő? Legalább megmondtad neki pontosan a címünket? Megmondtad neki pontosan, hogy a folyosó végén jobbra az utolsó ajtó? Csak el ne tévessze! Hát ott találtad a templomban? Elolvasta a levelemet? Mit mondott?
– Lárifári! – vágott bele a lány. – Csak lassan a testtel, öregem! Így volt: bementem a templomba, ő ott volt a rendes helyén, én köszöntöttem, átadtam neki a levelet, ő elolvasta és így szólt: Hol laknak, gyermekem? Én ezt mondtam: Uram, oda vezetem önt. Erre ő ezt felelte: Nem, adja meg a címét, a leányomnak úgyis be kell vásárolnia, kocsit fogadok, és mire maga hazaér, én is ott leszek maguknál. Hát megmondtam neki a címünket. Mikor megmondtam neki a házat, mintha meglepődött volna és egy kicsit habozott, aztán ezt mondta: Mindegy, elmegyek. A mise végén láttam, amint kiment a lányával a templomból és láttam, hogy kocsiba szálltak. És bizony pontosan megmondtam neki, hogy a folyosó végén jobbra az utolsó ajtó.
– És miből gondolod, hogy eljön?
– Láttam a kocsit, mikor beért a Petit-Banquier utcába. Éppen ezért szaladtam.
– Honnan tudod, hogy ez éppen az a kocsi volt?
– Onnan, hogy megnéztem a számát!
– Mi a száma?
– Négyszáznegyven.
– Jól van, okos lány vagy.
A lány kihívóan ránézett az apjára és odamutatott a lábán a cipőre:
– Okos lány vagyok, az lehet. De annyit mondok, hogy többet nem veszem föl ezt a cipőt, és többet nem kell nekem, először is, mert egészségtelen, aztán meg a tisztaság miatt. Semmi sem dühösít annyira, mint a tátongó cipőtalp, amelyik az egész úton így csinál: klukk, klukk, klukk. Szívesebben járok mezítláb.
– Igazad van – felelte az apja olyan szelíd hangon, amely kirívó ellentéte volt a lánya nyerseségének –, csak az a baj, hogy nem engednének be a templomba. A szegényeknek cipőt kell húzniuk. Nem lehet csak úgy mezítláb odamenni a Jóistenhez – tette hozzá keserűn.
Aztán visszatért a tárgyra, amely foglalkoztatta. – És te bizonyos vagy benne, egészen bizonyos, hogy jön?
– A sarkamban van – felelte a lány.
A férfi kiegyenesedett. Az arca mintha átszellemült volna.
– Feleség! – kiáltott fel. – Hallod. Jön az emberbarát. Oltsd el a tüzet.
Az anya meglepetésében meg sem moccant.
Az apa oly fürgén, mint egy kötéltáncos, levett a kandallóról egy csömpe fazekat és vizet öntött belőle a fahasábokra.
Aztán az idősebbik lányhoz fordult:
– Te! Lyukaszd ki a széket!
A lánya nem értette.
Ő maga kapta fel a széket és egyetlen rúgással belyukasztotta a szalmafonatot. A lába keresztülment rajta.
Miközben a lábát kihúzta, ezt kérdezte a lányától:
– Hideg van?
– Nagyon hideg, havazik.
Az apa odafordult a kisebbikhez, aki az ablak melletti ágyon ült, és dörgő hangon rákiáltott:
– Gyorsan! Le az ágyról, naplopó! Hát te sohase csinálsz semmit! Vágj be egy ablaktáblát!
A kislány remegve ugrott le az ágyról.
– Vágj be egy ablaktáblát! – ismételte az apja.
A gyermek döbbenten állt.
– Nem érted? – ismételte az apja. – Azt mondtam, hogy vágj be egy ablaktáblát!
A gyermek rémületében engedelmeskedett, lábbujjhegyre állt és az öklével bevágta az egyik ablaktáblát. Az üveg betört és hangos csörömpöléssel hullott le.
– Jól van – mondta az apa.
Komoly volt és nyers. Tekintete villámgyorsan száguldott végig a padlásszoba minden szegletén.
Az ember szinte azt mondta volna rá, hogy tábornok, aki megteszi utolsó intézkedéseit abban a pillanatban, mikor a csata megkezdődik.
Az anya, aki mindeddig egy szót sem szólt, fölkelt és vontatott és tompa hangon, mintha a szavak megalvadtan vánszorogtak volna ki belőle, ezt kérdezte:
– Kedves, mit akarsz?
– Feküdj az ágyba – felelte a férje.
A hangsúly nem tűrt latolgatást. Az anya engedelmeskedett és lomhán ledobta magát az egyik ágyra.
Közben a sarokban zokogás hangzott fel.
– Mi az? – rivallt oda az apa.
A kisebbik lány ki sem jött a homályból, amelyben meghúzódott, csak felmutatta véres öklét. Mikor az üveget betörte, megsebesült; odament az anyja ágyához és halkan sírdogált.
Most az anyán volt a sor: felugrott és ordítozni kezdett:
– Most láthatod, milyen marhaságokat csinálsz! Mikor betörte az ablakot, megvágta a kezét!
– Annál jobb – felelte a férfi –, ez volt a cél.
– Hogyhogy? Annál jobb? – riadt fel a felesége.
– Csönd! – vágott vissza az apa. – Megszüntetem a sajtószabadságot.
Aztán megtépte női ingét, amelyet viselt, vászonkötést csinált és bekötözte a kislány vérző sebét.
Ezután elégedetten jártatta végig tekintetét a megtépett ingen.
– Az ing is – mondta. – Minden nagyon jó hatást tesz.
Fagyos szél süvöltőit be az ablakon és beáradt a szobába. A köd is behullámzott kívülről és bent úgy terjengett szét, mint valami fehéres vatta, amelyet láthatatlan ujjak bizonytalanul tépegetnek. A bevert ablakon át látszott a hóesés. A hideg, amelyet tegnap a Gyertyaszentelő napja jelzett, csakugyan megérkezett.
Az apa körös-körül jártatta tekintetét, mintegy hogy megbizonyosodjék, nem feledkezett-e meg valamiről. Fogott egy ócska lapátot és behintette hamuval a vizes fahasábokat, úgyhogy teljesen eltakarta őket.
Aztán fölegyenesedett és odatámaszkodott a kandallóhoz:
– Most – állapította, meg –, most fogadhatjuk az emberbarátot.

VIII

Sugár az odúban

A nagyobbik lány odalépett hozzá és odatette a kezét apja kezébe.
– Fogd meg csak, hogy fázom – mondta.
– Ej! – felelte az apja. – Én még jobban fázom.
Az anya dühösen rárivallt:
– Te mindig különb vagy, mint a többiek! Még a bajban is.
– Fogd be a szád! – szólt rá a férje.
Szúrósan ránézett, mire az asszony elhallgatott.
Egy pillanatra csend ülte meg az odút. A nagyobbik lány közömbösen tisztogatta a sarat köpenye aljáról, a húga egyre csak zokogott, az anya két kezébe fogta a fejét, elhalmozta csókjaival és halkan súgta neki:
– Kincsem, kérlek, nem lesz belőle semmi, ne sírj, felmérgesíted apádat.
– Dehogy! – ordított rá az apa. – Ellenkezőleg! Bőgj! Bőgj! Ez hatásos!
Aztán odafordult az idősebbikhez:
– Ejnye, no! Nem jön! Ha nem jönne! Eloltottam a tüzet, kilyukasztottam a székemet, széttéptem az ingemet, és betörtem az ablakomat, semmiért.
– És megsebesítetted a kicsit! – dünnyögte az anya.
– Tudjátok-e – szólalt meg újra az apa –, hogy kutyahideg van ebben az istenverte padláslyukban? Ha ez az ember nem jönne el! Ó! Dehogynem, csak várat magára! Azt mondja magában: ejnye! Csak várjanak rám! Hisz ez a dolguk! Ó! Hogy gyűlölöm őket és milyen élvezettel, örömmel, lelkesedéssel és gyönyörrel fojtanám meg ezeket a gazdagokat! Valamennyi gazdagot! Ezeket az úgynevezett jótékony embereket, akik szenteskednek, eljárnak a misére, sülve-főve vannak a papokkal, hókusz-pókusz, a csuhásokkal és akik azt hiszik, hogy fölöttünk állnak, és eljönnek megalázni minket és ruhákat hoznak! Így mondják ők! Igen, limlomot, ami egy fityinget se ér, és kenyeret! Nekem nem ez kell, bitang banda! Nekem pénz kell! Á! Pénz! Azt nem adnak! Természetesen azt mondják, hogy elisszuk, és hogy részegesek vagyunk, meg naplopók! Hát ők! Hát micsodák ők, és mik voltak annak idején? Tolvajok! Különben nem gazdagodtak volna meg! Ó! Meg kellene fogni a társadalmat mind a négy sarkán és a levegőbe hajítani az egészet! Minden összetörne, meglehet, legalább senkinek se volna semmije, ennyi haszon volna belőle! De hát hol marad ez a jótevő pofa? Jön-e,? Talán elfelejtette az állat a címünket! Fogadjunk, hogy ez a vén marha…
Ebben a pillanatban halkan kopogtattak az ajtón; a férfi odarohant és mély hajladozás és hódoló mosoly közben kinyitotta és elkiáltotta magát:
– Tessék, uram! Méltóztassék belépni, tiszteletre méltó jóltevőm, ön is, kedves kisasszony.
Hajlott korú férfi és fiatal lány tűnt fel a padlásszoba küszöbén.
Marius nem moccant a helyéről. Nincs emberi nyelv, amely el tudná mondani, mit érzett ebben a pillanatban.
Ő volt.
Aki már szeretett, tudja, mi minden sugárzik ebben az egyetlen betűben: Ő.
Csakugyan ő volt. Marius alig ismerte meg ebben a ködös szikrázásban, amely hirtelen a szemére borult. Ez volt az eltűnt, édes teremtés, a csillag, amely fél évig ragyogott neki, ez volt az a szem, az a homlok, a száj, az az elfoszlott szép arc, amely, mikor eltűnt, éjszakát hagyott maga után. A látomás elsötétedett, most újra felragyogott!
Felragyogott ebben a homályban, ebben a padláslyukban, ebben a szörnyű odúban, ebben a borzalomban!
Marius bódultán reszketett. Hogyhogy? Ő az! Szívének dobogása elfátyolozta a szemét. Úgy érezte, hogy mindjárt sírva fakad. Hogyhogy? Végre, miután oly sokáig kereste, viszontlátja! Úgy érezte, hogy elvesztette a lelkét s most megtalálta.
A leány most is a régi volt, csak kissé sápadt; finom arcát ibolyaszín bársonykalap keretezte, testét fekete selyemköpeny takarta. Hosszú szoknyája alól kibukkant selyem félcipőbe szorított kicsi lába.
Most is Leblanc úr kísérte.
A leány néhány lépésnyire előrejött a szobában és tekintélyes csomagot tett az asztalra.
A nagyobbik Jondrette-lány az ajtó mögé húzódott és elborult szemmel nézegette a bársonykalapot, a selyemköpenyt és ezt a kedves, boldog arcot.

IX

Jondrette majdnem sír

Az odú olyan sötét volt, hogy aki kívülről lépett be, úgy érezte, pincébe jutott. A két látogató tehát kissé bizonytalanul lépett előre, alig tudták kivenni maguk körül a halvány alakokat, őket azonban egészen jól látták, és szemügyre vehették a padlásszoba lakói, akik már megszokták ezt a félhomályt. Leblanc úr jóságos és szomorú arccal közelebb lépett és megszólította Jondrette-et: – Uram, ebben a csomagban új holmi van, harisnyák és gyapjútakarók.
– Angyali jóltevőnk elhalmoz bennünket – áradozott Jondrett és földig hajolt. Aztán odahajolt idősebbik lánya füléhez, és miközben a két látogató szemügyre vette ezt a siralmas otthont, halkan és hirtelen odasúgta neki:
– No? Mit mondtam? Limlom! Semmi pénz. Mind egyformák! Igaz is, mi volt az aláírása annak a levélnek, amit ennek a vén hülyének átadtál?
– Fabantou – felelte a lány.
– A drámai színművész, jó.
Épp jókor végezte be Jondrette, mert ebben a pillanatban Leblanc úr feléje fordult, és olyan bizonytalanul, mintha nem jutna a neve, ezt mondta: – Látom, hogy épp elég baja van, uram, ízé…
– Fabantou – segítette ki élénken Jondrette.
– Fabantou úr, igen, ez az, emlékszem rá.
– Drámai művész, uram, akinek sikerei voltak.
Jondrette nyilván úgy érezte, hogy itt a pillanat, amelyben meghódíthatja az "emberbarátot". Olyan harsány hangon, amelyben benne volt a vásári komédiás hányavetisége és egyúttal az országúti koldus alázatossága, felkiáltott:
– Talma növendéke, uram! Talma növendéke vagyok! Valamikor mosolygott rám a szerencse. Ó, jaj! Most a szerencsétlenségre került a sor. Nézze, jóltevőm, nincs kenyér, nincs tűz. Szegény porontyaimnak nincs fűtött szobájuk! Egyetlen székem kilyukadt. Egy ablaktábla betört! Ebben a csikorgó hidegben! Feleségem ágyban! Betegen!
– Szegény asszony! – sajnálkozott Leblanc úr.
– A gyermekem megsebesült! – tódította Jondrette.
A gyermek, akinek figyelmét az idegenek érkezése elvonta, elbámészkodott "a kisasszonyon" és abbahagyta a bőgést.
– Bőgj hát! Üvölts hát! – sziszegte oda Jondrette halkan.
Egyúttal pedig megcsípte a fájós kezét. Olyan ügyesen, mint valami bűvész.
A kisebbik lány hangosan sikoltozni kezdett.
Az imádatos fiatal lány, akit Marius szívében "Ursule"-jének nevezett, élénken odalépett hozzá:
– Szegény, kedves gyermek! – szánakozott.
– Nézze csak, szép kisasszonyom, a véres kezét – folytatta Jondrette –, baleset érte munka közben, a gépnél, ahol hat sout keresett naponta. Talán le kell majd vágni a karját!
– Csakugyan? – kérdezte az öregúr izgatottan.
A kisebbik lány, mivel ezt a mondást komolyan vette, még hangosabban kezdett üvöltözni.
– Sajnos, jóltevőm, igen! – felelte az apa.
Jondrette néhány pillanat óta furcsa módon vizsgálgatta "az emberbarátot". Beszéd közben mintha figyelmesen fürkészte volna, mintha az emlékeit szedegette volna össze. Egyszer csak kiaknázta azt a pillanatot, amelyben a látogatók részvéttel faggatták a kisebbik lányt sebesült keze felől, odament a feleségéhez, aki lesújtottan és bárgyún feküdt az ágyban, élénken és halkan odaszólt neki:
– Nézd meg csak ezt az embert!
Aztán odafordult Leblanc úrhoz és folytatta a jajgatást:
– Nézzen ide, uram! Minden ruházatom a feleségemnek ez az inge! És ez is csupa rongy! Tél közepén. Nem mehetek ki, mert nincs ruhám. Ha valami kis ruhám volna, meglátogatnám Mars kisasszonyt, aki ismer és nagyon szeret. Ugyan, ott lakik még mindig a Tour des Dames utcában? Tudja, uram, együtt játszottunk vidéken. Osztoztam a babéraiban. Céliméne* segítene rajtam, uram! Elmire* alamizsnát adna Belizárnak!* De nem, nem lehet! És egy sou sincs a házban! Feleségem beteg, és egy sou sincs! A lányom veszedelmesen megsebesült, és egy sou sincs! A hitvesemnek fuldoklási rohamai vannak. A korával jár ez, és az idegállapota még súlyosbítja. Segítségre volna szüksége, és a lányomnak is. Csakhogy az orvos! A patika! Miből fizessem? Egy fityingem nincs! Térdre hullanék egy kis pénz előtt, uram! íme, idejutott a művészet! Tudja, kedves kisasszonyom, és ön, nagylelkű pártfogóm, tudják önök, akikből árad az erény és a jóság, és akik illattal töltik meg azt a templomot, ahol az én szegény leányom imádkozás közben mindennap látja önöket?… Mert én vallásosan nevelem a lányaimat, uram. Nem akartam, hogy színpadra lépjenek. Ó! a haszontalanok! Hogy még megtántorodjanak! Ebben nem ismerek tréfát! Beléjük pofozom én a becsületet, az erkölcsöt; az erényt. Kérdezze meg tőlük. Egyenes úton kell járniuk. Van apjuk. Nem afféle szerencsétlenek ezek, akik úgy kezdik, hogy nincs családjuk, és úgy végzik, hogy mindenki rongyai lesznek. Az ilyen lány Senki kisasszony, és Mindenki asszonya lesz belőle. Teringettét! Fabantou-családban ilyesmi nem fordul elő! Erényesen akarom nevelni őket és úgy, hogy tisztességesek legyenek, illedelmesek legyenek higgyenek az Istenben! Kutyateremtette! Nos, uram, jóságos uram, tudja-e, mi fog történni holnap? Holnap van február negyedike, végzetes nap, az utolsó határidő, amelyet a háziúr engedélyezett; ha ma este nem fizetek, holnap az idősebbik lányomat, jómagamat, lázas feleségemet, sebesült kisebbik lányomat, mind a négyünket kikergetnek innen és kidobnak az utcára, a körútra, az esőbe, a hóba, hajléktalanok leszünk. Hát ez az, uram. Négy részlettel tartozom, egész évi bérrel! Vagyis hatvan frankkal!
Jondrette hazudott. Négy részlet csupán negyven frank volt és nem tartozhatott néggyel, hiszen még nincs hat hónapja, hogy Marius két részletet kifizetett.
Leblanc úr elővett a zsebéből öt frankot és letette az asztalra.
Jondrette-nek volt annyi ideje, hogy odasúgja a nagyobbik lánya fülébe:
– Hülye! Mit csináljak az öt frankjával? Hisz ebből a székre és az ablakra se futja! Hát így verje magát költségekbe az ember!
Közben Leblanc úr levette vastag barna felöltőjét, amelyet kék kabátja fölött viselt, és letette a szék támlájára.
– Fabantou úr – szólalt meg –, most csak öt frank van nálam, de hazakísérem a lányomat és ma este visszatérek; ugyebár ma este kell fizetnie?…
Jondrette arcán furcsa fény villant. Élénken felelte:
– Igen, tisztelt uram. Nyolc órakor ott kell lennem a háziúrnál.
– Hat órakor itt leszek és elhozom önnek a hatvan frankot.
– Jóltevőm! – kiáltott fel Jondrette áradozva.
És halkan hozzátette:
– Nézd meg jól, feleség.
Leblanc úr karon fogta a szép fiatal lányt és az ajtó felé fordult:
– Ma este, barátaim – szólt vissza.
– Hat órakor? – kérdezte Jondrette.
– Pont hat órakor.
Ebben a pillanatban a széken hagyott felöltő szemébe tűnt az idősebik Jondrette-lánynak.
– Uram – szólalt meg –, itt felejti a felöltőjét.
Jondrette villámló tekintettel vágott a lányára és ráadásul félelmetesen felrántotta a vállait.
Leblanc úr visszafordult és mosolyogva felelte:
– Nem felejtettem itt, hanem itt hagyom.
– Ó, pártfogóm – lelkendezett Jondrette –, fenséges jóltevőm, mindjárt sírva fakadok! Engedje meg, hogy lekísérjem a kocsijához.
– Ha kimegy – figyelmeztette Leblanc úr –, vegye föl a kabátot, nagyon nagyon hideg van.
Jondrette-nek nem kellett kétszer mondani. Gyorsan fölvette a barna kabátot.
És kimentek mind a hárman, Jondrette vezette a két idegent.

X

Az egyfogatú bérkocsik árszabálya: két frank egy órára

Marius ebből az egész jelenetből semmit sem szalasztott el és alapjában véve mégsem látott semmit. Szemét szakadatlanul a leányra szegezte, a szíve szinte megragadta és egészen beburkolta, mióta belépett a padlásszobába. Míg a leány ott volt, ő az egész idő alatt olyan rajongásban élt, amely megszünteti az anyagi dolgok felfogását és az egész lelket egyetlen pontra kényszeríti. Nézte-nézte ezt a lányt, jobban mondva ezt a selyemköpenybe és bársonykalapba öltözött ragyogást. Ha a Sirius csillag vonult volna be a szobába, akkor sem káprázott volna jobban.
Miközben a kisasszony kibontotta a csomagot, kiteregette a ruhákat és a takarókat, jóságosan kikérdezte a beteg anyát és gyengéden a kis sebesültet, ő minden mozdulatát leste, igyekezett elkapni szavait. Ismerte a szemét, a homlokát, a szépségét, a termetét, a járását, de nem ismerte a hangját. Úgy képzelte, hogy egyszer a Luxembourg-kertben elkapta néhány szavát, de ebben nem volt egészen bizonyos. Tíz évet adott volna az életéből, hogy hallja, hogy elvigyen a lelkében valamit ebből a muzsikából. De minden beleveszett Jondrette siránkozó áradozásaiba és harsogó kitöréseibe. Ez Marius elragadtatását valóságos dühvel keserítette meg. Melengette a lányt a szemével. Alig tudta elképzelni, hogy ez csakugyan az az isteni teremtés, akit lát e tisztátalan lények között, ebben a szörnyű odúban. Mint kolibrit látott volna varangy között.
Mikor a kisasszony távozott, egyetlen gondolata az volt, hogy utánamegy, nyomába szegődik és nem tágít addig, míg meg nem tudja, hol lakik, hogy el ne veszítse többé, ha már ilyen csodálatosan rátalált! Leugrott a szekrényről és fejébe vágta a kalapját. Mikor a kilincsre tette a kezét, s ki akart lépni, egy gondolat megállította. A folyosó hosszú, a lépcső meredek, Jondrette-nek folyton jár a szája, Leblanc úr bizonyosan nem szállt be még a kocsijába; ha esetleg visszafordul a folyosón vagy a lépcsőn, vagy a kapuban, észreveszi Mariust ebben a házban, nyilván megijed és módját ejti, hogy ismét eltűnjék előle, és akkor megint mindennek vége. Mitévő legyen? Várjon valamicskét? De várakozás közben a kocsi elmehet. Marius tanácstalanul állt. Végre elszánta magát, és kilépett a szobából.
Már senki sem volt a folyosón. Rohant a lépcsőig. Már senki sem volt a lépcsőn. Hanyatt-homlok lesietett és éppen jókor ért a körútra ahhoz, hogy meglássa, amint egy bérkocsi befordult a Petit-Banquier utca sarkán és megindult Párizs belseje felé.
Marius nekiiramodott abban az irányban. Mikor a körút sarkára ért, megint meglátta a bérkocsit, amely vágtatva haladt a Mouffetard utcán; a kocsi már nagyon messze járt, lehetetlen volt utolérni; mit tegyen? Utánaszaladjon? Lehetetlen; meg különben is a kocsiból észrevennék, hogy valaki lélekszakadva rohan utánuk, és az apa felismerné. Ebben a pillanatban – hallatlan és csodálatos véletlen – Marius egyfogatú bérkocsit vett észre, amely üresen baktatott a körúton. Nem volt más választása, mint felszállni a kocsiba és utánaered a bérkocsinak. Ez biztos volt, hatásos és veszélytelen.
Marius intett a kocsisnak, hogy álljon meg és odaszólt neki:
– Óraszámra!
Mariuson nem volt nyakkendő, ócska munkaruhája volt rajta, amelyről hiányzott néhány gomb, az inge pedig a mellén, az egy hajtásban el volt szakadva.
A kocsis megállt, hunyorított egyet és kinyújtotta a bal kezét Marius felé, közben pedig finoman összedörzsölgette mutatóujját a hüvelykujjával.
– Mi az? – kérdezte Marius.
– Fizessen előre – felelte a kocsis.
Mariusnak eszébe jutott, hogy csak tizenhat souja van.
– Mennyit? – kérdezte.
– Negyven sout.
– Visszajövet fizetem.
A kocsis feleletre sem érdemesítette, a La Palisse* nótát kezdte fütyülni és ostorával rácsapott a lovára.
Marius csak nézte, riadt arccal, amint az egyfogatú távolodott. Huszonnégy sou miatt, ennyije hiányzott, elveszti örömét, boldogságát, szerelmét! Visszahull az éjszakába! Látott és megint megvakult! Keserűn, és meg kell vallanunk, mélységes sajnálkozással gondolt arra az öt frankra, amelyet ma reggel adott annak a nyomorult lánynak. Ha meglenne az öt frankja, meg volna mentve, újjászületnék, kikerülne a pokol tornácából és a sötétségből, kikerülne az elhagyatottságból, az életuntságból, az özvegységből; összekötné sorsának fekete fonalát azzal a gyönyörű aranyfonállal, amely meglibbent az imént a szeme előtt, és megint elszakadt. Kétségbeesetten tért haza.
Megvigasztalhatta volna magát azzal, hogy Leblanc úr megígérte: estére visszajön, tehát neki nem kell egyebet tennie, mint ezúttal ügyesebben a nyomába szegődni; csakhogy ábrándozásában alig is hallotta meg ezt.
Abban a pillanatban, mikor fölfelé indult a lépcsőn, észrevette a körút túlsó oldalán a Barriére des Gobelins utca elhagyatott hosszú falánál Jondrette-et, aki az emberbarát felöltőjébe burkolózott és valami gyanús külsejű emberrel beszélgetett; az ilyeneket általában a sorompó csavargóinak nevezik; kétes arcú, gyanúsan suttogó emberek ezek, lerí róluk a gonosz szándék, és rendesen nappal alszanak, amiből arra lehet következtetni, hogy éjjel végzik a munkájukat.
Ez a két ember, amint mozdulatlanul beszélgetett az örvényesen kavargó hóesésben, olyan csoport volt, hogy egy rendőr egészen bizonyosan figyelmes lett volna rá, Marius azonban alig vette észre.
Mégis, bármennyire elfoglalta a fájdalma, önkéntelenül is fölmerült benne az a megjegyzés, hogy ez a sorompói csavargó, akivel Jondrette beszélgetett, hasonlított bizonyos Panchaud-hoz, másképpen Printanier-hez, másképp Bigrenaille-hoz, akit egyszer Courfeyrac mutatott meg neki, és aki ebben a városrészben meglehetősen veszedelmes éjszakai csavargónak számított. Az előző könyvben már találkoztunk ennek az embernek a nevével. Ez a Panchaud, másképpen Printanier, másképp Bigrenaille, később egész sor bűnügyben szerepelt és hírhedt gonosztevő vált belőle. Ekkoriban még csak nagy gazember volt. Ma a rablók és betörők közt valóságos legenda. Az utolsó király uralkodása idején hangadó volt. És esténként, alkonyatkor, abba az órában, mikor csoportok alakulnak és halkan beszélgetnek, róla beszélgettek a Force-fegyházban, az oroszlánveremben. Sőt ebben a börtönben – pontosan azon a helyen, ahol a körfolyosó alatt húzódott az az árnyékszékcsatorna, amelyen át 1843-ban fényes nappal harminc fogoly vakmerőén megszökött – az árnyékszék kőlapja felett ott lehetett olvasni a nevét: PANCHAUD, amelyet vakmerően maga vésett be a körfolyosó falába egyik szökési kísérlete alkalmával. 1832-ben a rendőrség már figyelte, de akkor még nem követett főbenjáró bűncselekményt.

XI

A nyomor felajánlja szolgálatait a fájdalomnak

Marius lassú léptekkel ment föl a ház lépcsőjén; abban a pillanatban, amikor be akart lépni a szobájába, észrevette háta mögött, a folyosón az idősebbik Jondrette-lányt, aki a nyomában jött. Látni is utálta ezt a lányt, mert ez vette el az öt frankját, most már kész volt visszakérni tőle, az egyfogatú már nem volt itt, a bérkocsi messze járt. Különben sem adná vissza neki. Afelől, hogy hol laknak a látogatók, akik az imént itt voltak, fölösleges lett volna kikérdezni, mert bizonyos volt, hogy a lány sem tud semmit, hiszen a Fabantou aláírású levél a nagyságos jóltevőnek Saint-Jacques-du-Haut-Pas templomba volt címezve.
Marius bement a szobájába és becsapta maga mögött az ajtót.
Az ajtó nem csukódott be; Marius megfordult, és egy kezet látott, amely visszatolta a félig nyitott ajtót.
– Mi az? – kérdezte. – Ki van itt?
A Jondrette-lány volt.
– Maga az? – kérdezte Marius szinte nyersen. – Hát megint maga! Mit akar tőlem?
A lány szórakozottnak látszott és nem felelt. Már nem volt olyan határozott, mint reggel. Nem lépett be a szobába, ott állt a sötét folyosón, ahol Marius észrevette a félig nyitott ajtón keresztül.
– No, hát mért nem felel? – sürgette Marius. – Mit akar tőlem?
A lány ráemelte komor szemét, amelyben mintha valami halvány fényesség derengett volna és megszólalt:
– Marius úr, ön szomorú. Mi baja?
– Nekem? – kérdezte Marius.
– Igen, önnek.
– Semmi.
– De igen!
– Semmi.
– De ha mondom, hogy igen!
– Hagyjon békén!
Marius megint behúzta az ajtót, de lány most is visszahúzta.
– Ide hallgasson – mondotta –, nincs igaza. Ön jó volt ma délelőtt, bár nem gazdag. Legyen jó most is. Adott ennivalóra pénzt, most mondja meg, mi a baja. Lerí az arcáról, hogy bánata van. Én nem akarom, hogy bánata legyen. Mit lehetne tenni ez ellen? Segíthetnék valamiben? Rendelkezzék velem. Én nem kérdezem a titkait, nem szükséges elmondania nekem, de végre is hasznára lehetnék. Bizonyosan segíthetnék önnek valamiben, hiszen az apámnak is segítek. Ha esetleg levelet kellene elvinni, házakba elmenni, ajtóról ajtóra kérdezősködni, valami címet megtalálni, valakit nyomon követni, erre való vagyok én. Nos, nekem egészen nyugodtan megmondhatja, mi baja, én majd beszélek az illetőkkel. Néha elég, ha valaki beszél az illetőkkel, hogy tisztázódjék a dolog, és minden rendbejön. Rendelkezzék velem.
Egy ötlet cikázott át Marius agyán. Miféle ágba nem kapaszkodnék bele az ember, ha lefelé zuhan?
Odalépett a Jondrette-lányhoz.
– Ide hallgass… – mondta neki.
A lánynak öröm villant a szemében, és szavába vágott:
– Ó! Igen, tegezzen, ezt jobban szeretem.
– Nos hát – folytatta Marius –, te vezetted ide azt az öregurat meg a leányát…
– Igen.
– Tudod a címüket?
– Nem.
– Szerezd meg nekem.
A Jondrette-lány szeme komorból vidámra derült és vidámból megint komorrá sötétedett.
– Hát ezt akarja? – kérdezte.
– Ezt.
– Ismeri őket?
– Nem.
– Vagyis – folytatta a lány élénken – nem ismeri őt, de meg akarja ismerni.
Ahogy ez az őt az őket után következett, annak valahogy keserű mellékíze volt.
– Szóval vállalkozol rá? – kérdezte Marius.
– Hogy megszerezzem a szép kisasszony címét?
Ebben a néhány szóban: "szép kisasszony", olyan árnyalat volt, ami kellemetlenül érintette Mariust. Felcsattant:
– Ej, mindegy! Az apának és a lányának a címét. A címüket, nahát.
A lány merőn a szemébe nézett.
– Mit ad érte?
– Mindent, amit akarsz!
– Mindent, amit akarok?
– Mindent.
– Megkapja a címet.
A lány lehorgasztotta a fejét, aztán hirtelen mozdulattal megrántotta az ajtót, s az becsukódott.
Marius egyedül maradt.
Lerogyott egy székre, odakönyökölt az ágyára, fejét kezébe temette és gondolataiba mélyedt, amelyeket nem tudott összefogni, mintha örvényben forgott volna. Mindaz, ami reggel óta történt, az angyal feltűnése, eltűnése, az, amit ez a lány itt mondott neki, a reménynek egy sugara, amely ott lebegett a végtelen kétségbeesésében, zűrzavarosan kavargott az agyában.
Egyszerre csak durván felriasztották révedezéséből.
Hallotta, amint Jondrette magas és durva hangján ezeket a rá nézve furcsa és érdekes szavakat mondja:
– De ha mondom neked, hogy bizonyos vagyok benne és felismertem.
Kiről beszélt Jondrette? Kit ismert fel? Leblanc urat? "Ursule"-je apját? Hogyhogy? Jondrette ismeri őt? Vajon Marius ezen a hirtelen és váratlan módon megkap minden útbaigazítást, ami nélkül az élete sötét? Hát végre megtudja, ki az, akit szeret? Ki ez a lány? Ki az apja? Vajon most szétfoszlik-e a sűrű árnyék, amely eltakarja őket? Vajon a fátyol meghasad-e? Jaj, Istenem!
Nem is mászott, hanem ugrott a fiókos szekrényre és elfoglalt helyét a választófal kis nyílásánál.
Megint látta Jondrette-ék odújának belsejét.

XII

Leblanc úr öt frankjának befektetése

A család képe külsőleg semmit sem változott, legfeljebb annyit, hogy az asszony és a lányok mindent kiszedtek a csomagból és magukra vették a gyapjúharisnyákat és ujjasokat. Mind a két ágyon új takaró volt.
Jondrette nyilván most jött haza. Még zihált a külső levegőtől. Lányai a kandalló mellett ültek a földön, az idősebbik éppen a húga kezét kötözte. Felesége bágyadtán, bámész arccal ült a kandalló melletti ágyon. Jondrette hosszú léptekkel járkált fel és alá a szobában. A szeme furcsán villogott.
Az asszony, aki félénknek látszott, mintha rémület ülte volna meg a férje előtt, megkockáztatta a kérdést:
– Hogyhogy, csakugyan? Bizonyos vagy benne?
– Bizonyos vagyok! Nyolc éve! De felismerem! Ó! Én felismerem, és mindjárt felismertem! Hogyhogy, neked nem tűnt föl?
– Nem.
– De hiszen megmondtam, hogy figyeld! Ugyanaz a termet, ugyanaz arc, alig öregedett valamicskét, vannak emberek, akik nem öregszenek, nem tudom, hogy csinálják, és ugyanaz a hang. Csupán jobb ruha van rajta, ez az egész! Ó! Titokzatos, vén ördög, most megcsíptelek, az ám!
Megállt és odaszólt a lányainak
– Ti pedig menjetek ki! Furcsa, hogy neked nem tűnt föl.
A két lány engedelmesen fölkelt.
Az anyjuk ezt dadogta:
– De hiszen ennek sebes a keze.
– A levegő majd jót tesz neki – mondta rá Jondrette. – Menjetek.
Nyilvánvaló volt, hogy ez nem olyan ember, aki tűri az ellentmondást. A két lány kiment.
Abban a pillanatban, amikor ki akartak lépni az ajtón, az apa karjánál fogva visszarántotta az idősebbiket és furcsa hanghordozással ezt mondta neki:
– Pontosan öt órakor itt lesztek. Mind a ketten. Szükségem lesz rátok.
Marius még feszültebben figyelt.
Jondrette, mikor egyedül maradt a feleségével, megint elkezdett sétálni a szobában és némán végigjárta még vagy kétszer-háromszor. Aztán néhány percet arra fordított, hogy bedugta és belegyömöszölte nadrágja övébe a női ingnek az alját, amely rajta volt.
Egyszerre csak Jondrette-né felé fordult, összefonta a karjait és odaszólt:
– És akarsz tudni még valamit? A kisasszony…
– No, mi az? – kíváncsiskodott a felesége. – A kisasszony?
Mariusnak nem lehetett kétsége, egészen bizonyosan a lányról beszéltek. Égő szorongással hallgatott. Egész élete a füleiben volt.
De Jondrette lehajolt és halkan beszélt feleségéhez. Aztán fölegyenesedett és hangosan fejezte be:
– Ő az!
– Ez? – kérdezte az asszony.
– Ez! – mondta rá a férfi.
Nincs szó, amely el tudná mondani, mi minden volt az anyánál ebben az "ez" szavában. Benne volt a meglepetés, a düh, a gyűlölet, a harag, tetézve és vegyítve valami szörnyű hanghordozással. Elég volt az a néhány szó, s ezek közt bizonyosan a neve, amit férje fülébe súgott, hogy ez a bágyadt kövér nő magához térjen, és undorítóból rémületessé torzuljon.
– Lehetetlen – rikácsolta. – Ha meggondolom, hogy az én lányaim mezítláb járnak, és nincs egy szál ruhájuk! Micsoda! Selyemköpeny, bársonykalap, félcipő meg minden! Kétszáz franknál többet meg ami rajta van! Az ember azt hinné, hogy előkelő hölgy! Nem, tévedsz! De hiszen először is a másik ronda volt, ez pedig nem csúnya! Csakugyan nem csúnya! Nem lehet ugyanaz!
– De ha mondom, hogy ő az. Majd meglátod.
Erre a fölényes állításra Jondrette-né fölemelte széles, vörösessárga arcát, és eltorzult arckifejezéssel bámult a mennyezetre. Ebben a pillanatban Marius szemében még a férjénél is félelmetesebbnek látszott. Olyan volt, mint egy tigris tekintetű koca.
– Micsoda! – kezdte újra. – Ez a borzasztó szép kisasszony, aki olyan szánakozva nézte a lányaimat, ez volna az a kolduskölyök! Ó! A beleit szeretném kitaposni!
Felugrott az ágyról, egy pillanatig állva maradt, haja kibomlott, orrcimpái kiduzzadtak, szája félig kinyílt, keze ökölbe szorult és hátra feszült. Aztán lezuhant az ágyra. A férfi járt-kelt és rá se hederített a feleségére.
Néhány percnyi hallgatás után odalépett Jondrette-néhez és összefont karokkal megállt előtte, mint az előbb.
– És akarsz tudni még valamit?
– Mit? – kíváncsiskodott a nő.
Halkan és kurtán azt felelte rá:
– Azt, hogy gazdag ember vagyok.
Jondrette-né olyan szemmel bámult rá, amelyből azt lehetett kiolvasni: Mi az, csak nem fog ez itt megbolondulni?
A férfi folytatta:
– Mennydörgés istennyila! Már elég régen vagyok a "dögölj-éhen-ha-van-tüzed-fagyj-meg-ha-van-mit-zabálnod" híve! Elég volt a nyomorúságból! A magam gondjából és a mások gondjából! Nem játszom tovább, torkig vagyok ezzel a bolondozással, elég volt a humorból, Jóisten! Nem figurázunk többet, örökkévaló Atya! Jól akarok lakni, vedelni akarok! Zabálni! Aludni! Lustálkodni! Hadd kerüljön rám is a sor, hallod-e! Mielőtt megdöglök, még egy kicsit milliomos akarok lenni!
Körüljárta az odút és hozzátette:
– Mint a többiek.
– Hogy érted ezt? – kérdezte a felesége.
A férfi megrázta a fejét, hunyorított egyet és megszólalt, mint a vásári csepűrágó, aki valami mutatványt beharangoz:
– Hogy értem? Ide hallgass!
– Csitt! – suttogta Jondrette-né – ne olyan hangosan! Nem szükséges másoknak is meghallani az ilyen dolgokat.
– Ugyan! Ki hallaná? A szomszéd? Láttam elmenni épp az imént. Különben is mit értene belőle ez a nagy mamlasz? És aztán ha mondom: láttam elmenni.
Jondrette ösztönösen mégis halkította a hangját, de nem annyira, hogy Marius ne hallotta volna meg szavait. Kedvező körülmény volt, hogy a hóesés tompította a körúton járó kocsik zaját, úgyhogy Marius semmit sem szalasztott el ebből a beszélgetésből.
Elmondjuk, mit hallott Marius.
– Ide hallgass. A markomban ez a Krőzus! Mérget vehetsz rá. Ez biztos. Mindent elrendeztem. Beszéltem az emberekkel. Ma este hat órakor jön. Elhozza a hatvan frankot, a bitang! Vetted észre, hogy csak úgy ontottam mindent, a hatvan frankot, a háziurat, február negyedikét! Pedig ez nem is fizetési nap! Micsoda marha ez! Tehát hat órakor jön! Ilyenkor megy a szomszéd vacsorázni. Burgon néni edényt mosogat a városban. Egy lélek sincs a házban. A szomszéd sohasem jön haza tizenegy óra előtt. A lányok majd őrködnek. Te segíteni fogsz. Sikerülni fog.
– És ha nem sikerül? – kérdezte az asszony.
Jondrette komor kézmozdulattal vágta rá:
– Majd teszünk róla, hogy sikerüljön.
És felkacagott.
Marius most hallotta először kacagni. Jeges és halk kacagás volt ez, megborzongott tőle.
Jondrette kinyitott a kandalló mellett egy faliszekrényt, és sapkát húzott ki belőle, lekefélte a kabátujjával és a fejébe csapta.
– Most elmegyek – jelentette. – Még beszélnem kell néhány emberrel. Megbízható emberek. Majd meglátod, milyen simán megy minden. Csak addig maradok oda, ameddig okvetlenül kell. Finom kis fogás lesz. Vigyázz a házra.
Két öklét a két nadrágzsebébe mélyesztette, egy darabig elgondolkodott, aztán megszólalt:
– Tudod-e, mégis milyen nagy szerencse, hogy ő nem ismert rám! Ha ő megismert volna engem, nem jönne vissza. Kisiklana a körmeim közül! A szakállam mentett meg! A romantikus szakállacskám! A csinos kis romantikus szakállacskám!
És újra felkacagott.
Odament az ablakhoz. A hó egyre esett és fehérrel sávozta az ég szürkeségét.
– Micsoda kutya idő! – dörmögte.
Aztán összehúzta magán a kabátot:
– A kabát nagyon bő. De mindegy – tette hozzá –, fenemód okosan tette a vén gazember, hogy itt hagyta nekem! Enélkül most nem mehetnék ki, és megint csak hoppon maradnék! Ilyen csekélységeken múlnak a dolgok! – Szemére húzta a sapkát és távozott.
Alig tehetett odakint néhány lépést, mikor az ajtó újra nyílt, s vad és értelmes arca felbukkant az ajtónyílásban.
– Valamit elfelejtettem – szólt be. – Végy egy serpenyőre való szenet.
És odadobta felesége kötényébe azt az ötfrankost, amelyet az "emberbarát" otthagyott.
– Egy serpenyőre való szenet? – kérdezte az asszony.
– Igen.
– Hány mérővel?
– Két tetejessel.
– Ez harminc sou. A többiből veszek majd valami ennivalót,
– Fenét, semmit
– Miért?
– Ne költsd el az ötfrankost.
– Miért?
– Mert nekem is van egy és más vásárolni valóm.
– Micsoda?
– Egy és más.
– Mennyi kell rá?
– Hol van itt vaskereskedő?
– A Mouffetard utcában.
– Á, igen, az utcasarkon, tudom ezt a boltot.
– De hát mondd már, mennyi kell neked arra, amit vásárolni akarsz?
– Ötven sou, három frank.
– Ugyan soványan marad ebédre.
– Ma nem fontos az evés. Komolyabb dolgunk van.
– Hát jó, kincsem.
– Feleségének erre a szavaira Jondrette becsukta az ajtót, és ezúttal Marius hallotta, hogy a lépése egyre távolodik a ház folyosóján és sebesen lerohan a lépcsőn.
A Szent Medárd-templomban ebben a pillanatban egyet ütött az óra.

XIII

Solus cum solo, in loco remoto, non cogitabuntur orare pater noster*

Bármily ábrándos természetű volt Marius, már említettük, hogy szilárd és erélyes jellem volt. Megszokott magányos szemlélődései kifejlesztették benne a rokonérzést és a részvétet, s talán épp ezért csökkentették az ingerlékenységét, de érintetlenül hagyták azt a tulajdonságát, hogy tudott felháborodni. Jóindulatú volt, mint egy brahmin, szigorú, mint egy bíró, szánakozott a békán, de eltaposta a viperát. Nos, most viperalyukba hatolt be a tekintete; szörnyetegek fészke tárult a szeme elé.
– El kell taposni ezeket a nyomorultakat – mondta magában.
Nem derült fel egyetlen rejtély sem, amelynek a kibogozásában reménykedett; ellenkezőleg, talán valamennyi rejtélyesebbre vált; semmivel sem tudott többet a luxembourg-kerti szép lányról és a Leblanc úrnak nevezett férfiról, legfeljebb annyival, hogy Jondrette ismerte őket. Az elhangzott rejtélyes szavakból mindössze annyit tudott kihámozni, hogy orvtámadás, homályos, de rettenetes orvtámadás van készülőben; hogy mind a ketten nagy veszedelemben forognak, valószínűleg a lány is, az apja azonban egészen bizonyosan; hogy meg kell menteni őket, hogy meg kell hiúsítani Jondrette undorító terveit és szétszaggatni ezeknek a pókoknak a hálóját.
Egy darabig Jondrette-nét figyelte. Az egyik sarokból öreg bádogserpenyőt kotorászott elő és aztán a vasak közt turkált.
Marius, oly nesztelenül, ahogy csak tudott, leszállt a szekrényről és nagyon vigyázott, hogy semmiféle zajt ne csapjon.
Rémületében amiatt, ami készült, és abban a borzalomban, amellyel Jondrette-ék eltöltődtek, némi örömet érzett arra a gondolatra, hogy talán módjában lesz ilyen nagy szolgálatot tennie annak, akit szeret.
De hogyan intézze? Figyelmeztesse a fenyegetett személyeket? Hol találja őket? Nem tudta a címüket. Egy pillanatra felbukkantak a szeme előtt, aztán visszasüllyedtek Párizs roppant mélységeibe. Várja meg Leblanc urat a kapuban, este hat órakor, amikor megérkezik és értesítse a csapdáról? Csakhogy Jondrette és az emberei meglátnák, hogy leskelődik, a hely elhagyatott, amazok erősebbek volnának, mint ő, s könnyűszerrel lefognák vagy eltávolítanák, és így vége volna annak, akit Marius meg akar menteni. Az imént ütötte el az egyet, az orvtámadás hat órára volt tervezve. Mariusnak öt óra állott rendelkezésére.
Csak egy dolgot tehetett.
Felvette az utcai ruháját, kendőt kötött a nyakára, fogta a kalapját és kiment, oly nesztelenül, mintha mohán járt volna mezítláb.
Különben Jondrette-né még mindig ott turkált az ócskavasak között.
Amint kiért a házból, befordult a Petit-Banquier utcába.
Ennek az utcának a közepe táján járt, nagyon alacsony fal mellett, amelyet egy-egy helyen át lehet lépni, és amely valami üres telket kerít be; lassan ment, elgondolkodott, a hó tompította lépteit; egyszerre csak beszélgetést hallott közvetlen közelében. Hátrafordult az utca elhagyatott, egy lélek sem járt benne, fényes nappal volt és mégis egészen tisztán hallotta a beszélgetést.
Az az ötlete támadt, hogy átpillant a falon, amely mellett elment.
Csakugyan két ember ült ott a hóban, háttal a falnak, és halkan beszélgetett.
Nem ismerte ezt a két arcot. Az egyik szakállas, zubbonyos férfi volt, a másik hosszú hajú, toprongyos. A szakállasnak bojtos házisapka volt a fején, a másik hajadonfőtt volt, és a haja csupa hó.
Marius föléjük nyújtotta a fejét és hallotta a beszédüket.
A hosszú hajú oldalba bökte könyökével a másikat és ennyit mondott:
– Patron-Minette segítségével bizonyosan sikerül.
– Gondolod? – mondta rá a szakállas; és a hosszú hajú folytatta:
– Ma este mindegyiknek ötszáz csikó üti a markát, és a legrosszabb, ami történhetik: öt év, hat év, legfeljebb tíz év!
A másik némileg habozva felelt, miközben dideregve vakargatta a fejét a bojtos sapkája alatt:
– Igen, ez komoly dolog. Az ilyesminek nem lehet ellenállni.
– Mondom, hogy a dolognak sikerülnie kell – kezdte újra a hosszú hajú. – Befogunk Izé apó kordéjába.
Aztán arról a zenés játékról kezdtek beszélgetni, amit tegnap este láttak a Gaité színházban.
Marius továbbment.
Úgy rémlett neki, hogy ezeknek az embereknek a szavai, akik olyan furcsán megbújtak e fal mögött, és összegubbaszkodtak a hóban, valószínűleg valamelyes vonatkozásban vannak Jondrette gyalázatos terveivel. Bizonyosan ez volt az a dolog.
A Saint-Marceau kerület irányában indult és az útjába eső boltban megkérdezte, hol van a rendőrbiztosság,
Megmondták neki, hogy a Pontoise utca 14. számú házban,
Marius odament.
Amint egy pék előtt elhaladt, két souért kenyeret vett és megette, mert sejtette, hogy nem fog vacsorázni.
Útközben hálát adott a gondviselésnek. Arra gondolt, hogyha reggel nem adta volna oda öt frankját a Jondrette-lánynak, akkor nyomon követte volna Leblanc úr bérkocsiját, és ennek következtében nem tudott volna meg semmit. Jondrette orvtámadásának semmi sem állt volna útjában, és Leblanc úr elveszett volna, és bizonyosan elveszett volna vele együtt a lánya is.

XIV

Amelyben egy rendőrtiszt két ökölpisztolyt ad egy ügyvédnek

Amint a Pontoise utca 14. szám elé érkezett, fölment az első emeletre és a rendőrbiztost kereste.
– A rendőrbiztos úr nincs itt – mondta az egyik hivatalszolga –, de itt a felügyelő, aki helyettesíti. Akar vele beszélni? Sürgős?
– Igen – felelte Marius.
A hivatalszolga bevezette a rendőrbiztos dolgozószobájába. Magas termetű férfi állt ott a rács mögött, nekitámaszkodott a kályhának és két kezével visszahajtotta háromgalléros, bő, angol köpenyének két szárnyát. Négyszögletes arc, keskeny és erélyes száj, sűrű, őszülő torzonborz oldalszakáll és olyan tekintet, hogy az embernek inába száll tőle a bátorsága. El lehetett mondani erről a tekintetről, hogy nemcsak átható, hanem a vesébe lát.
Ennek a férfinak éppoly vad és éppoly félelmetes volt az arca, mint Jondrette-é; szelindekkel néha éppolyan izgalmas a találkozni, mint farkassal.
– Mit akar? – szólt oda Mariusnak, de nem urazta.
– A rendőrbiztos úrhoz van szerencsém?
– Nincs itt. Én helyettesítem.
– Nagyon bizalmas ügyben jöttem.
– Akkor beszéljen.
– És nagyon sürgős is.
– Akkor beszéljen gyorsan.
Ez a nyugodt és rideg férfi ijesztő, egyúttal bizalomgerjesztő volt. Félelmet és bizalmat keltett az emberben. Marius elmondta neki az esetet. – Hogy valakit, akit csupán látásból ismer, ma este orvul tőrbe csalnak, – hogy ő, Marius Pontmercy ügyvéd a bűntanyával szomszédos szobában lakik és a falon keresztül kihallgatta az egész összeesküvést; – hogy az a bizonyos gazember, aki az orvtámadást kieszelte, valami Jondrette; – hogy cinkosai vannak, valószínűleg kültelki csavargók, a többi közt bizonyos Panchaud, másképp Pritamier, másképp Bigrenaille; – hogy a Jondrette-lányok őrködnek majd; – hogy nincs semmi mód a veszedelemben forgó ember értesítésére, hiszen még a nevét sem tudja; – és hogy végül ez az egész dolog este hat órakor fog megtörténni az Ispotály körút legelhagyatottabb pontján, az 50-52. számú házban.
Erre a számra a felügyelő felkapta a fejét és hidegen ennyit mondott:
– Tehát abban a szobában a folyosó végén?
– Éppen abban – felelte Marius és hozzátette: – Ön ismeri ezt a házat?
A felügyelő egy darabig hallgatott, aztán felelt, miközben a csizmája talpát a kályhaajtón melengette:
– Nyilván.
És inkább magában, mint Marius számára, csak úgy a bajusza alatt ezt mormogta:
– A Patron-Minette egy kicsit bizonyosan benne van.
Ez a név meghökkentette Mariust.
– Patron-Minette – mondta utána. – Csakugyan hallottam ezt a szót
És elmondta a felügyelőnek a hosszú hajú meg a szakállas férfi párbeszédét a Petit-Banquier utcában, a fal mögött, a hóban.
A felügyelő ezt dörmögte:
– A hosszú hajú bizonyosan Brujon, a szakállas pedig bizonyosan Demi-Liard, másképp Deux-Milliards.
Megint lesütötte a szemét és elgondolkodott.
– Izé apót valószínűleg ismerem. Tessék, megpörköltem a köpenyemet. Mindig úgy bedurrantanak ezekbe az istenverte kályhákba. Az 50-52-es szám. Az egykori Gorbeau-ház.
Aztán ránézett Mariusra:
– Nem látott mást, csak ezt a szakállast és ezt a hosszú hajút?
– És Panchaud-t.
– Nem látott arra csavarogni valami hetyke kis piperkőcöt?
– Nem.
– Sem egy nagy mahomet hústornyot, aki olyan, mint az állatkerti elefánt?
– Nem láttam.
– Sem egy sunyi pofájút, aki olyan, mint valami levitézlett paprikajancsi?
– Nem.
– A negyediket senki se látja, még a cinkosai, a cimborái és a bűntársai sem. Nincs benne semmi meglepő, hogy ön sem vette észre.
– Nem láttam. Kicsodák ezek az emberek? – kérdezte Marius.
A felügyelő ezt felelte rá:
– Különben ez nem az ő órájuk.
Megint hallgatásba mélyedt, aztán megszólalt:
– 50-52. Ismerem azt az épületet. Lehetetlen elrejtőznünk a belsejében úgy, hogy ezek a művészek észre ne vegyenek. Akkor aztán egyszerűen kereket oldanának és lefújnák a darabot. Oly szégyellősek! A közönség zavarja őket. Nem így, nem így. Csak hadd énekeljenek, hallani akarom, és meg akarom táncoltatni őket.
Monológja végeztével odafordult Mariushoz, mereven a szemébe nézett és ezt kérdezte tőle:
– Fél?
– Kitől? – kérdezte Marius.
– Ezektől az emberektől.
– Nem jobban, mint öntől! – vágta oda nyersen Marius, akinek kezdett feltűnni, hogy ez a kopó még egyszer sem urazta.
A felügyelő még szúrósabban nézett Mariusra és kissé ünnepélyesen, oktató hangon folytatta:
– Ön derék emberhez és becsületes emberhez illőn beszél. A bátor nem fél a bűntől, a tisztességes ember pedig nem fél a hatóságtól.
Marius közbevágott:
– Rendben van, de mit szándékozik ön tenni?
A felügyelő csak ennyit mondott rá:
– A ház bérlőinek kapukulcsuk van, hogy éjjel is hazamehessenek. Önnek is bizonyosan van?
– Van – felelte Marius.
– Itt van önnél?
– Igen.
– Adja ide – mondta a felügyelő.
Marius elővette a kulcsot mellényzsebéből, átadta a felügyelőnek és hozzátette:
– Fogadja meg a tanácsomat, hozzon magával embereket.
A felügyelő olyan pillantást vetett Mariusra, mint Voltaire a vidéki akadémikusra, aki valami rímet ajánlott volna neki; egyszerre mind a két irdatlan kezét belemélyesztette angol köpenyének roppant zsebeibe és kihúzott két kis acélpisztolyt, amiket ökölpisztolyoknak is neveznek. Átadta mind a kettőt Mariusnak s élénken és pattogó hangon ezt mondta neki:
– Fogja. Menjen haza. Bújjék el a szobájában. Hadd higgyék, hogy nincs otthon. Meg vannak töltve. Mindegyik két golyóra. Ön figyelni fog. Azt mondta, hogy a falon lyuk van, Az emberek majd jönnek. Hadd mozogjanak egy kicsit. Mikor úgy látja, hogy az ügy megérett, és ideje véget vetni neki, elsüti a pisztolyt. De nem nagyon korán. A többi az én gondom. Egy pisztolylövés a levegőbe, a mennyezetbe, mindegy, akárhova. Csak ne nagyon korán. Várakozzék, míg megkezdődik a végrehajtás; ön ügyvéd, tudja, mit jelent ez.
Marius átvette a pisztolyokat és beletette a ruhája oldalzsebébe.
– Ez kipúposodik, meglátják – mondta a felügyelő. – Tegye inkább a nadrágzsebeibe.
Marius a nadrágzsebeibe rejtette a pisztolyokat.
– Most – folytatta a felügyelő – egy percnyi vesztegetni való időnk sincs. Hány óra? Fél három. Hét órakor lesz?
– Hat órakor – mondta Marius.
– Elég időm van – folytatta a felügyelő –, de épp csak elég időm. Ne feledkezzék meg semmiről, amit mondtam. Pukk! Egyetlen pisztolylövés!
– Legyen nyugodt – felelte Marius.
És mikor Marius az ajtókilincsre tette a kezét, hogy kimenjen, felügyelő utána kiáltott:
– Igaz is, ha szüksége lenne rám, jöjjön vagy üzenjen értem. Keresse Javert felügyelőt.

XV

Jondrette bevásárol

Néhány pillanattal később, három óra tájban Courfeyrac véletlenül a Mouffetard utcán ment Bossuet kíséretében. A havazás sűrűsödött és eget-földet betöltött. Bossuet éppen ezt mondta Courfeyracnak:
– Ha az ember elnézi a hópihék hullását, szinte azt mondaná, hogy az égben dögvész jár a fehér lepkékre. – Egyszerre csak Bossuet észrevette Mariust, aki ott haladt az utcán, a sorompó felé, furcsa ábrázattal.
– Nini! – rikkantotta Bossuet. – Marius!
– Láttam – jegyezte meg Courfeyrac. – Ne szólítsuk meg.
– Miért ne?
– El van foglalva.
– Mivel?
– Hát nem látod, milyen az ábrázata?
– Milyen?
– Olyan, mintha hajszolna valakit.
– Ez igaz – ismerte el Bossuet.
– Nézd csak, milyen szemeket mereszt! – folytatta Courfeyrac.
– De ki az ördögöt hajszol?
– Valami virágos-kalapos-cicust-libust! Szerelmes.
– Az ám – jegyezte meg Bossuet –, csakhogy én nem látok se virágos kalapot, se cicust, se libust az utcán. Híre sincs nőnek.
Courfeyrac arra nézett és felkiáltott:
– Férfit hajszol!
Csakugyan egy sapkás férfi ment körülbelül húsz lépésnyire Marius előtt, látszott az ősz szakálla, ámbár háttal volt feléjük.
Ezen a férfin vadonatúj felsőkabát lötyögött és valami szörnyű rongyos nadrág, amely egészen megfeketedett a sártól.
Bossuet felkacagott.
– Ki az istencsudája ez az ember?
– Ez? – kapott a szón Courfeyrac. – Ez költő. A költők szívesen járnak olyan nadrágban, mint a nyúlbőrkereskedők, és olyan felsőkabátban, mint Franciaország pairjei.
– Nézzük csak, hova megy Marius – indítványozta Bossuet –, lássuk csak, hova megy ez az ember, menjünk utánuk, mi?
– Bossuet, Aigle de Meaux! – kiáltott fel Courfeyrac. – Tüneményes állat vagy. Csak nem megyünk egy férfi után, aki egy férfi után megy!
Visszafordultak.
Marius csakugyan meglátta, amint Jondrette a Mouffetard utcán ment, és nyomába szegődött.
Jondrette előtte járt és nem is sejtette, hogy valaki már szemmel tartja.
Elhagyta a Mouffetard utcát, és Marius látta, amint belépett a Gracieuse utca egyik legmocskosabb viskójába, bent maradt körülbelül negyedóráig, aztán visszajött a Mouffetard utcába. Betért az egy vaskereskedőhöz, akinek akkoriban a Pierre-Lombard utca sarkán volt az üzlete, és néhány perccel később Marius látta, amint kilép az üzletből, kezében jó nagy, fehér fanyelű feszítővassal, amelyet a kabátja alá rejtett. A Petit-Gentilly utca vonalában balra fordult és hirtelen betért a Petit-Banquier utcába. Az alkonyat leszállt, havazás, amely egy pillanatra elállt, újra rákezdte. Marius elbújt a Petit-Banquier utca sarkán, amely elhagyatott volt, mint mindig, és tovább nem követte Jondrette-et. Jól is tette, mert Jondrette, mikor odaért az alacsony falhoz, ahol Marius a hosszú hajú és a szakállas férfi beszélgetését kihallgatta, hátrafordult, megbizonyosodott, hogy senki sem látja, aztán átugrott a falon és eltűnt.
Az az üres telek, amelyet ez a fal szegélyezett, összeért valami régi, rossz hírű, csődbe jutott bérkocsisnak a hátsó udvarával, akinek még mindig volt néhány ócska bárkája a kocsiszínben.
Marius úgy gondolta, hogy okosan teszi, ha Jondrette távollétében tér haza; különben is az idő múlt; Burgon néninek, mikor esténként bement a városba mosogatni, az volt a szokása, hogy bezárta a ház kapuját, amely alkonyatkor már mindig zárva volt; Marius a maga kulcsát odaadta a rendőrfelügyelőnek; tehát okvetlenül sietnie kellett.
Leszállt az est; majdnem sötét éjszaka volt már; a látóhatáron és a végtelenségben már csak egyetlenegy pont volt, amelyet a nap megvilágított: a hold.
Vörösen kelt a Salpétriére alacsony kupolája mögött.
Marius sietve ért el az 50-52. számú házhoz. Mikor odaért, a kapu még nyitva volt. Lábujjhegyen fölment a lépcsőn és végigosont a folyosón, a fal mentén, egészen a szobájáig. Emlékszünk rá, hogy ezt a folyosót mindkét oldalán padlásszobák szegélyezték; ebben a pillanatban mind üres volt és kiadó. Burgon néni rendesen nyitva hagyta az ajtajukat. Mariusnak, mikor az egyik ilyen ajtó előtt elment, úgy rémlett, hogy a lakatlan szobában négy mozdulatlan férfifejet vesz észre, amelyek halványan megderengtek a hunyó napnak a padlásablakon át beszűrődő világosságában. Marius nem igyekezett meglátni őket, mert nem akarta, hogy meglássák. Sikerült észrevétlenül és zajtalanul bejutnia a szobájába. Éppen ideje volt. Egy pillanattal később hallotta, hogy Burgon néni távozik, és a ház kapuja becsukódik.

XVI

Amelyben felbukkan egy 1832-ben divatos dalocska angolos dallama

Marius leült az ágyára. Fél hat lehetett. Csak félóra választotta el már attól, ami történni fog. Hallotta az erei lüktetését, mint ahogy az óra ketyegését is hallja az ember a sötétben. Arra a kettős felvonulásra gondolt, amely ebben a pillanatban végbemegy a sötétben: egyfelől közeledik a bűn, másfelől a megtorlás. Nem félt, de bizonyos remegéssel gondolt azokra a dolgokra, amik történni fognak. Ez az egész nap úgy hatott rá, mint az álom – miként mindazokra, akik hirtelen meglepő kalandba keverednek –, és nehogy azt képzelje, hogy lidércnyomás gyötri, szükségét érezte, hogy megtapogassa nadrágzsebében a két hideg acélpisztolyt.
A havazás elállt; a hold egyre fényesebb lett, kibontakozott a ködből, és a hó fehér sugárzásával egybevegyült fénye szürkületi derengésbe vonta a szobát.
Jondrette-ék odújában világosság volt. Marius a fal nyílásában fényt látott megcsillanni, amelyet véresnek látott.
Bizonyos, hogy ez a fény nem származhatik gyertyától. Különben Jondrette-éknél semmi nesz, senki sem moccant, senki sem beszélt, egy lehelet sem hallatszott, a csend fagyos volt és mélységes, és ha nincs ez a világosság, azt hihette volna, hogy sírbolt szomszédságában van.
Marius óvatosan lehúzta a cipőit és betolta az ágya alá.
Eltelt néhány perc. Marius hallotta, hogy odalent a kapu nyílik, valaki súlyos és gyors léptekkel halad fölfelé a lépcsőn, végigment a folyosón, az odú kilincse zajosan csattan; Jondrette jött haza.
Egyszerre több hang is megszólalt. Az egész család együtt volt a padlásszobában. Csakhogy a gazda távollétében hallgattak, mint a farkaskölykök, mikor nincs otthon a farkas.
– Én vagyok – szólalt meg.
– Jó estét, tatuka! – rikácsolták a lányok.
– Nos? – kérdezte a mama.
– Úgy megy minden, mint a karikacsapás – felelte Jondrette –, de kutyául fázik a lábam. Te felöltöztél, jól van, ez helyes. Bizalmat kell gerjesztened.
– Útra készen vagyok.
– Nem felejtesz el semmit se abból, amit mondtam? Mindent elintézel?
– Légy nyugodt.
– Tudniillik… – kezdte Jondrette. De nem fejezte be a mondatot.
Marius hallotta, amint valami súlyos tárgyat letett az asztalra; valószínűleg a feszítővas volt, amit vásárolt.
– Igaz is – szólalt meg Jondrette –, ettetek?
– Igen – felelte a mama –, vettem három nagy burgonyát meg sót. Kapóra jött a tűz, megfőztem rajta.
– Jól van – hagyta helyben Jondrette. – Holnap elviszlek bennetek vacsorázni. Kacsapecsenye lesz, és ami velejár. Úgy fogtok vacsorázni, mint holmi X. Károlyok. Minden jól megy!
Aztán halkabban hozzátette:
– Az egérfogó fel van állítva. A macskák itt vannak.
Még csöndesebben halkította a hangját és odaszólt:
– Dugd ezt a tűzbe.
Marius hallotta, amint megzörrent a szén, amelyben valami piszkavassal vagy vasszerszámmal turkáltak, és Jondrette folytatta:
– Beszappanoztad a kapu sarokvasait, hogy ne csikorogjanak?
– Igen – felelte a mama.
– Hány óra?
– Mindjárt hat. Éppen most ütötte a felet a Szent Medárdban.
– Mi a fenét! – csattant fel Jondrette. – Itt az ideje, hogy a lányok őrködni induljanak. Gyertek csak, ide hallgassatok.
Suttogtak.
Megint Jondrette szólalt meg hangosan:
– Burgonné elment?
– Igen – mondta a mama.
– Bizonyos vagy benne, hogy a szomszéd nincs itthon?
– Egész nap nem jött haza, és jól tudod, hogy ilyenkor vacsorázik.
– Bizonyos vagy benne?
– Bizonyos vagyok.
– Mindegy – kezdte Jondrette –, nem árt benézni hozzá, hogy itthon van-e. Fogd a gyertyát, lányom, és menj be.
Marius négykézlábra állt és csendesen bebújt az ágya alá.
Alighogy elrejtőzött, világosságot látott az ajtó hasadékán keresztül.
– Papa – kiáltott egy hang –, nincs itthon.
Ráismert az idősebbik lány hangjára.
– Bent voltál? – kérdezte az apja.
– Nem – felelte a lány –, de a kulcs benne van a zárban, tehát nincs itthon.
Az apa rákiáltott:
– Mégiscsak menj be.
Az ajtó nyílt, és Marius látta, amint a nagyobbik Jondrette-lány gyertyával a kezében belép. Olyan volt, mint reggel, csupán még ijesztőbb ebben a világításban.
Egyenesen az ágyhoz ment; Mariust egy pillanatra kimondhatatlan szorongás fogta el, csakhogy az ágy mellett, a falon tükör lógott, a lány odament. Lábujjhegyre állt és nézegette magát benne. A szomszéd szobában vasakkal babráltak, áthallatszott a csörgés.
A lány lesimította haját a tenyerével és belemosolygott a tükörbe, miközben rekedt, síri hangon dalolgatott:

Egy egész hétig tartott a szerelmünk,
Kurták az öröm pillanatai!
Érdemes volt egy hétért is szeretnünk?
Halálig kéne ennek tartani,
Halálig kéne ennek tartani!

Közben Marius reszketett. Úgy érezte, hogy a lány okvetlenül meghallja a lélegzését.
A lány azonban odalépett az ablakhoz, kinézett rajta és félbolond modorában hangosan megszólalt:
– Milyen csúf ez a Párizs, mikor fehér inget vesz magára! – mondta.
Visszament a tükörhöz és megint fintorokat vágott és egyre-másra nézegette magát benne, szemben és oldalvást.
– Hallod-e? – kiáltott át az apja. – Mit csinálsz ott?
– Benézek az ágy alá, meg a bútorok alá – felelte, közben tovább igazgatta a haját –, nincs itt senki.
– Ostoba liba! – üvöltött az apja. – Gyere vissza rögtön, és ne vesztegessük az időt.
– Megyek! Megyek! – szólt vissza. – Az embernek egy szál perce sincs ebben az odúban! – És dúdolgatott:

Elhagysz engem, dicső harcokba indulsz
Szomorú szívem mindenütt követ…

Még egy pillantást vetett a tükörbe, aztán kiment és becsukta az ajtót maga után.
Egy pillanattal később Marius a két lány meztelen lábainak csoszogását hallotta a folyosón és Jondrette hangját, amint utánuk kiáltott:
– Jól vigyázzatok! Az egyik a sorompónál, a másik a Petit-Banquier utca sarkán. Egy pillanatra se vegyétek le a szemeteket a ház kapujáról és mihelyt akármi csekélységet láttok, azonnal ide! Rohanvást! Van kulcsotok, bejöhettek.
Az idősebb leány duzzogott:
– Őrködni mezítláb a hóban!
– Holnap aranyos selyem félcipőt kaptok! – csitította az apja.
Lementek a lépcsőn, és néhány másodperccel később odalent a becsukódó kapu döngése jelezte, hogy kimentek.
A házban már csak Marius és Jondrette-ék voltak, és valószínűleg azok a titokzatos valakik, akik a lakatlan padlásszoba ajtaja mögött fölsejlettek Marius előtt a szürkületben.

XVII

Marius öt frankosának befektetése

Marius úgy gondolta: itt a pillanat, hogy elhelyezkedjék a megfigyelőhelyén. Fiatalos rugékonysággal egy szempillantás alatt ott volt a hasadéknál.
Benézett.
A Jondrette-lakás belseje különös látvány volt, és Marius megértette azt a furcsa világítást, amelyet észrevett. Zöldrozsdás gyertyatartóban gyertya égett, de tulajdonképpen nem ez világította meg a szobát. Az egész odút mintegy kivilágította a kandallóba állított és izzó szénnel teli, jó nagy serpenyőnek a visszfénye, ez volt az a serpenyő, amelyet Jondrette-né délelőtt előkészített. A szén izzott, és a serpenyő vörös volt, kék láng táncolt fölötte, és fényénél ki lehetett venni annak a feszítővasnak az alakját, amelyet Jondrette vásárolt a Pierre-Lombard utcában, és amely a parázs közé volt dugva, s vöröslött. Az ajtó mellett, az egyik sarokban, mintha bizonyos céllal lett volna odatéve, két rakás látszott, az egyik mintha egy halom vas, a másik mintha egy halom kötél lett volna. Mindennek láttára annak a lelke, akinek fogalma sem lett volna arról, hogy mi készül: vagy komor, vagy igen egyszerű magyarázatok közt hánykolódott volna. Az odú ebben a világításban inkább hasonlított kovácsműhelyhez, mint a pokol torkához, azonban Jondrette ebben a fényben inkább démonnak, mint kovácsnak látszott.
A parázstartó olyan meleget árasztott, hogy az asztalon álló gyertya a serpenyő felől eső oldalán megolvadt és ferdén égett. A kandallón ütött-kopott réz tolvaj lámpa állt, amely méltó lett volna a Cartouche-sá aljasodott Diogeneshez.
A serpenyő, amely a kandallóban a már-már hamvadó fahasábok mellett volt elhelyezve, a kandalló kéményébe eresztette gőzét és nem terjesztett bűzt.
A hold bevilágított az ablak négy kockáján és fehér fénnyel árasztotta el a vörösen lángoló padlásszobát, és Marius költői lelke számára, aki még a cselekvés pillanatában is ábrándozott, ez olyan volt, mint valami égi gondolat, amely elvegyül a föld torz álmaiban.
A betört ablaktáblán át befújt a szél és segített eloszlatni a szénbűzt és elterelni a figyelmet a serpenyőről.
Jondrette-ék tanyája, ha emlékszünk még arra, amit a Gorbeau-házról mondottunk, csodálatosan alkalmas volt arra, hogy színpadjául szolgáljon egy erőszakos és sötét cselekedetnek, és takarójául valami bűnténynek. Párizs legelhagyatottabb körútja legmagányosabb házának legfélreesőbb szobája volt ez. Ha az orvtámadást eddig még nem ismerték volna az emberek, itt kitalálták volna.
A háznak egész hosszúsága és a lakatlan szobák egész sora választotta el ezt az odút a körúttól, és egyetlen ablaka hatalmas üres telekre nyílt, amelyeket falak és kerítések öveztek.
Jondrette rágyújtott a pipájára, leült a lyukas székre és pöfékelt. A felesége halkan beszélgetett vele.
Ha Marius Courfeyrac lett volna, vagyis olyan ember, aki az élet minden körülményei közt kacag, felkacagott volna, mikor Jondrett-nére siklott a tekintete. Az asszonyon tollas, fekete kalap volt, majdnem olyan, mint a címeres apródok kalapja X. Károly koronázásán, óriási, kockás kendő kötött szoknyája felett, és az a pár férficipő, amelyet a leánya délelőtt lefitymált. Ez az öltözet csalta ki Jondrett-ből ezt a felkiáltást: – Te felöltöztél! Ez helyes! Jól tetted! Bizalmat kell gerjesztened!
Jondrette nem vette le az új és nagyon bő felöltőt, amelyet Leblanc úr ajándékozott neki, és öltözetében most is ott rikított a kabátnak és a nadrágnak az az ellentéte, amely Courfeyrac szemében a költő eszményképét testesítette meg.
Egyszerre csak Jondrette hangosan megszólalt:
– Igaz is! Most jut eszembe. Ebben a csúf időben kocsin fog jönni. Gyújtsd meg a lámpát, fogd és menj le. Odalent állj a kapu mögé. Mikor hallod, hogy a kocsi megáll, azonnal kinyitod, ő feljön, világítasz neki a lépcsőn és a folyosón, és miközben ide belép, gyorsan visszamégy, kifizeted a kocsist és elküldöd a kocsit.
– És pénz? – kérdezte az asszony.
Jondrette belenyúlt a nadrágzsebébe és odaadott neki öt frankot.
– Hát ez mi? – kiáltott fel az asszony.
Jondrette fölényesen felelte:
– Ez a lázsiás, amit a szomszéd adott ma reggel,
És hozzátette:
– Tudod, mit? Két szék kellene ide.
– Minek?
– Hogy leüljünk.
Marius úgy érezte, hideg borzongás fut végig a testén, mikor hallotta, hogy Jondrette-né nyugodtan ezt feleli:
– Csak ez a baj? Áthozom a szomszéd székeit.
És hirtelen mozdulattal kinyitotta az odú ajtaját és kiment a folyosóra.
Mariusnak a szó szoros értelmében nem volt már ideje, hogy leugorjon a szekrényéről, eljusson az ágyig és alábújjon.
– Vidd a gyertyát! – kiáltott utána Jondrette.
– Nem – szólt vissza az asszony –, nincs annyi kezem: két széket kell hoznom. Holdvilág van.
Marius hallotta, amint Jondrette-mama súlyos keze tapogatózva keresi a kilincset a sötétben. Az ajtó nyílt. Izgalmában és rémületében szinte odagyökerezett a lába.
Jondrette-né belépett.
A padlásszoba ablakán két sötét pászma között betűzött egy holdsugár. Az egyik sötét pászma tökéletesen homályba vonta azt a falat, amelyikhez Marius lapult úgy, hogy valósággal beleveszett.
Jondrette-mama felnézett, nem látta Mariust, fogta a két széket, több széke nem is volt Mariusnak, kiment és nagy dördüléssel becsapta maga mögött az ajtót.
Visszament az odúba:
– Itt a két szék.
– És itt a lámpa – mondta rá a férje. – Menj le gyorsan.
Az asszony nagy sietve engedelmeskedett, és Jondrette egyedül maradt.
Elhelyezte a két széket az asztal két oldalán, megfordította a feszítővasat a parázstartóban, ócska ellenzőt állított a kandalló elé, amely eltakarta a serpenyőt, aztán odament a sarokba, ahol a kötélcsomó hevert, és lehajolt, hogy megvizsgáljon benne valamit. Marius csak akkor ismert rá, hogy az, amit alaktalan tömegnek nézett, erős kötéllétra volt, fafokokkal és két akasztókampóval.
Ez a kötéllétra és néhány hatalmas szerszám, valóságos vasdorongok, amelyek elkeveredtek az ajtó mögött tornyosuló ócskavashalomban, délelőtt még nem volt Jondrette-ék odújában, és nyilván csak délután hozták, azalatt, amíg Marius nem volt otthon.
"Ezek kovácsszerszámok" – gondolta magában Marius.
Ha Marius kissé jártasabb lett volna az ilyesmiben, akkor abban, amit kovácsszerszámnak nézett, felismert volna bizonyos eszközöket, amelyekkel zárakat lehet felfeszíteni, kaput betörni, aztán olyanokat, amelyek ütésre vagy vágásra valók, a szörnyű szerszámoknak ezt a két fajtáját, amit a gonosztevők fickó-nak és kaszá-nak neveznek.
A kandalló és az asztal, mellette a két szék, éppen szemben volt Mariusszal. Mivel a serpenyő el volt takarva, a szobát már csupán a gyertya világította meg; az asztalon vagy a kandallón álló legkisebb bögre is hatalmas árnyékot vetett. Egy csömpe vizeskancsó árnyékba borította a fal felét. Ebben a szobában valami megnevezhetetlenül undorító és fenyegető nyugalom terjengett. Valami borzalmas esemény feszültsége érzett benne.
Jondrette pipája kialudt, ami a nyugtalanság komor jele, de ő nem bánta, és leült. A gyertya fényében kiütköztek arcának vad és ravasz szögletei. Szemöldökeit rángatta és jobb kezét hirtelen kitárta, mintha valami sötét belső monológ utolsó sugallataira felelne. Egyik ilyen önmagának adott rejtélyes válasz után élénken kihúzta az asztal fiókját, hosszú konyhakést vett ki belőle, amely ott volt eldugva, és kipróbálta az élét a körmén. Aztán visszatette a kést és betolta a fiókot.
Marius viszont megfogta a pisztolyt a jobb nadrágzsebében, elővette és felhúzta.
A pisztoly felhúzás közben élesen és szárazon csattant.
Jondrette megremegett és félig fölemelkedett a székéről:
– Ki az? – kiáltott fel.
Marius visszafojtotta lélegzetét, Jondrette hallgatózott egy pillanatig, aztán felkacagott és megszólalt:
– Milyen marha vagyok! A közfal recseg.
Marius kezében tartotta a pisztolyt.

XVIII

Marius két széke szembekerül egymással

Egyszerre csak távoli és bánatos harangcsendülés rezgette meg az ablaküvegeket. A Szent Medárdban hatot ütött az óra.
Jondrette minden ütésre biccentett egyet a fejével. Mikor a hatodikat is elütötte, ujjai hegyével elkoppantotta a gyertyát.
Aztán járkálni kezdett a szobában, hallgatózott a folyosó felé, járkált, megint hallgatózott.
– Csak eljöjjön! – dünnyögte, aztán visszaült a székére.
Alighogy leült, nyílt az ajtó.
Jondrette-mama nyitotta ki, ott maradt a folyosón, szörnyű, édeskés fintorral az arcán, amelyet a tolvajlámpa egyik oldala alulról világított meg.
– Tessék, uram – mondta.
– Tessék, jóltevőnk – ismételte Jondrette és hirtelen felugrott.
Leblanc úr belépett.
Derűs nyugalom ömlött el rajta, s ez valahogy tiszteletre méltóvá magasztosította.
Négy Lajos-aranyat* tett az asztalra.
– Fabantou úr – szólalt meg –, tessék a lakbérre és a legsürgősebb kiadásaira. Aztán majd csinálunk valamit.
– Isten fizesse meg, kegyes jóltevőm! – felelte Jondrette és hirtelen odalépett a feleségéhez:
– Küldd el a bérkocsit!
Az asszony kisurrant, a férje pedig közben áradozva hajladozott és székkel kínálta Leblanc urat. Az asszony hamarosan visszajött és a fülébe súgta:
– Elment.
A hó, amely reggel óta szakadatlanul hullott, oly magas volt, hogy nem hallották sem a kocsi érkezését, sem távozását.
Eközben Leblanc úr leült.
Jondrette elhelyezkedett a másik széken, szemben Leblanc úrral.
Most az olvasó, hogy helyes fogalmat alkothasson magának a következő jelenetről, képzelje el a fagyos éjszakát, a Salpétriére hóborította pusztaságait, amelyek felfehérlettek a holdfényben, mint roppant szemfedők, az utcai lámpák pislogó világosságát, amelyek imitt-amott felvöröslöttek, a gyászos körutakat és a fekete szilfák hosszú sorát, azt a körülbelül negyedmérföld körzetet, amelyen talán egyetlen járókelő sem volt, a Gorbeau-házat, a csend, a borzalom és az éjszaka mélységes méhében és ebben a házban, e magányosság közepette sötétség közepette Jondrette-ék hodályát, amelyet egy szál gyertya világított meg, és ebben az odúban az asztalnál ülő két férfit, Leblanc urat nyugodtan, Jondrette-et mosolygósan és iszonyatosan, Jondrette-nét, az anyafarkast, az egyik sarokban, és a közfal mögött Mariust, aki láthatatlanul állt ott, nem szalasztott el egyetlen szót sem, nem mulasztott el egyetlen mozdulatot sem, szemét a nyílásra szegezte, a pisztolyt a markában szorongatta.
Közben Marius semmi félelmet nem érzett, csupán a borzalom felindulását. Marokra fogta a pisztoly agyát és biztonságban érezte magát. "Akkor állítom meg ezt a nyomorultat, amikor akarom" – gondolta magában.
Érezte, hogy a rendőrség itt rejtőzik valahol a közelben, és csak a megbeszélt jelre vár, hogy azonnal lecsapjon.
Ezenfelül abban is reménykedett, hogy Jondrette és Leblanc úr viharos összeütközése valami fényt vet majd mindarra, amit szeretett volna megtudni.

XIX

A sötét háttér izgatja az embert

Alig ültek le, Leblanc úr az ágyak felé tekintett, amelyek üresek voltak.
– Hogy van a szegény kis sebesült? – kérdezte.
– Rosszul – felelte Jondrette fájdalmas és hálás mosollyal –, nagyon rosszul, jóságos uram. A nénje elvitte a Bourbe-ba*, hogy bekötöztesse. Látni fogja őket, mindjárt itthon lesznek.
– Úgy látom, hogy Fabantou-né asszony jobban van? – folytatta Leblanc úr és odapillantott Jondrette-né furcsa maskarájára; ott állt közte és az ajtó között, mintha máris a kijáratot őrizné, fenyegető és szinte harcias állásban.
– Halálos beteg – mondta Jondrette. – De mit mondjak, uram? Oly derék asszony ez! Nem is asszony, hanem valóságos igavonó.
Jondrette-nét meghatotta a bók, és kényeskedve makogta, mint valami szörnyeteg, ha megsimogatják:
– Jondrette úr, te mindig nagyon jó vagy hozzám!
– Jondrette? – kapta fel Leblanc úr. – Azt hittem, önnek Fabantou a neve?
– Fabantou másképp Jondrette! – válaszolta élénken a férj. – Művésznév!
És letorkolta a feleségét egy vállrándítással, amelyet Leblanc úr nem vett észre, és aztán szónokias és hízelgő hangon folytatta:
– Ah! Mindig olyan jól éltünk egymással, szegény drágám, meg én! Mi maradt volna nekünk, ha ez nem volna meg! Oly szerencsétlenek vagyunk, tisztelt uram! Van karunk, nincs munka! Nem riadunk vissza semmitől, nincs foglalkozás! Nem tudom megérteni, hogy intézi ezt a kormány, de becsületszavamra mondom, uram, én nem vagyok jakobinus, uram, én nem vagyok ifjúdemokrata, én nem vagyok a kormány ellensége, de ha én volnék miniszter, legszentségesebb becsületszavamra, másképp menne ez. Például tessék: meg akartam taníttatni lányaimat a dobozkészítés mesterségére. Ön azt mondja erre: Micsoda! Mesterségre? Igen! Mesterségre! Egyszerű mesterségre! Kenyérkeresetre! Micsoda bukás, jóltevőm! Micsoda lezüllés, ha valaki az volt, amik mi voltunk! Ó, jaj! Nem maradt semmi boldog napjainkból! Semmi, csupán egy tárgy, egy festmény, amelyhez ragaszkodom, amelytől azonban mégis megválnék, mert élni kell! Úgy bizony, élni kell.
Jondrette feltűnő zavarosan beszélt, eközben azonban arcának megfontolt és szemfüles kifejezése semmit sem változott; Marius feltekintett és a szoba hátterében észrevett valakit, akit eddig még nem látott. Egy férfi lépett be, oly nesztelenül, hogy még az ajtónyílás sem hallatszott. Ez a férfi lila, ócska, kopott-foltos, rongyos, mindenütt lyukas, kötött mellényt, bő bársonynadrágot, lábain nemezpapucsot viselt, ing nem volt rajta, nyaka meztelen, karjai meztelenek és tetováltak, az arca feketére volt kormozva. Csendben leült a legközelebbi ágyra, keresztbe fonta karjait, és mivel meghúzódott Jondrette-né mögött, csak homályosan lehetett látni.
Leblanc úr azzal a delejes ösztönnel, amely figyelmezteti a szemet, majdnem ugyanakkor fordult oda, mint Marius. Nem tudott elfojtani egy meglepett mozdulatot, amelyet Jondrette észrevett.
– Á! Látom! – kiáltott fel Jondrette és elegükén gombolgatta a felöltőjét. – Ön a felöltőjét nézi? Épp jó! Szavamra, épp jó nekem!
– Ki ez az ember? – kérdezte Leblanc úr.
– Ez! – legyintett Jondrette. – Az egyik szomszéd. Ne törődjék vele.
A szomszéd furcsa szerzet volt. Azonban a Saint-Marceau kerületben sok a vegyitermék-gyár. Sok gyári munkásnak bekormozódhatik az arca. Egyébként Leblanc úr egész lényén őszinte és rendületlen bizalom áradt el. Megszólalt:
– Bocsánat, Fabantou úr, mit mondott?
– Azt mondtam, uram és drága pártfogóm – kezdte Jondrette, miközben az asztalra könyökölt és Leblanc úrra szegezte szúrós és jámbor szemét, amely majdnem olyan volt, mint egy óriáskígyó szeme –, azt mondtam, hogy van egy eladó festményem.
Halk nesz hallatszott az ajtó felől. Még egy férfi lépett be és leült; az ágyra Jondrette-né mögé. Ennek is meztelen volt a karja, mint az elsőnek, és tintával vagy korommal volt az arca bemázolva.
Ámbár ez az ember a szó szoros értelmében besiklott a szobába, Leblanc úr mégis észrevette.
– Ne törődjék vele – mondta Jondrette. – Ezek az emberek itt; laknak a házban. Tehát azt mondtam, hogy maradt egy festményem, egy értékes festményem… Tessék, uram, nézze meg.
Fölkelt, odament a falhoz; a tövében ott volt a fatábla, amelyről már beszéltünk; megfordította, de megint odatámasztotta a falhoz. Csakugyan olyasvalami volt, ami festményhez hasonlított, és amit a gyertya csak halványan világított meg. Marius semmit sem látott belőle, mert Jondrette közte és a festmény között állt; csupán valami durva mázolás révlett a szemében és valami főalak, amely a vásári vásznak és festett spanyolfalak rikító ízléstelenségével volt színezve.
– Mi ez? – kérdezte Leblanc úr.
Jondrette lelkendezett:
– Mestermű, nagyértékű festmény, jóltevőm! Úgy ragaszkodom hozzá, mint a két leányomhoz, emlékeket idéz fel bennem! Csakhogy, mondtam önnek és nem vonom vissza, nagy nyomorban vagyok hajlandó volnék megválni tőle…
Leblanc úr tekintete, miközben a festményt nézegette, akár véletlenségből, akár valami kezdő nyugtalanságból, a szoba háttere felé vetődött. Most már négy férfi volt ott. Három az ágyon ült, egy az ajtófánál állt, mind a négy meztelen karú, mozdulatlan, kormos arcú. Az ágyon ülő három férfi közül az egyik lehunyt szemmel a falhoz támaszkodott mintha aludt volna. Öregember volt; fehér haja ijesztőn elütött fekete arcától. A másik kettő fiatalnak látszott. Az egyik szakállas volt a másik hosszú hajú. Egyiken sem volt cipő; azok, akiken nem volt papucs, mezítláb voltak.
Jondrette észrevette, hogy Leblanc úr rajtafelejtette a szemét ezeken az embereken.
– Ezek barátaim. Csupa szomszéd – magyarázgatta. – Kormos az arcuk, mert szénnel dolgoznak. Kályharakómunkások. Ne törődjék velük, jóltevőm, inkább vegye meg a festményemet. Könyörüljön meg nyomorúságomon. Olcsón adom. Mennyire becsüli?
– De hát – szólalt meg Leblanc úr és a szemébe nézett Jondrette-nek, mint aki résen áll – ez valami kocsmacégér. Legfeljebb három frankot ér.
Jondrette szelíden ezt válaszolta:
– Itt a tárcája? Megelégedném ezer tallérral.
Leblanc úr fölegyenesedett, háttal a falnak támaszkodott és hirtelen végigfutott tekintetével a szobán. Bal oldalán, az ablak felől Jondrette állt, jobb felől pedig, az ajtó felől Jondrette-né és a négy férfi. A négy férfi meg sem moccant, mintha nem látták volna; Jondrette megint rákezdte, siránkozó hangon, olyan tétova tekintettel, és olyan keserves nyafogással, hogy Leblanc úr azt hihette: ennek az embernek, aki itt áll előtte, a nyomorúság elvette az eszét.
– Ha nem veszi meg a festményt, drága jóltevőm – szónokolt Jondrette –, akkor nekem befellegzett, nincs más hátra, minthogy a folyóba vessem magam. Ha meggondolom, hogy a két lányomat ki akartam taníttatni a félfinom kéregpapír-munkára, az ajándékdobozok készítésére! Nos! Ehhez azonban kell egy asztal, mégpedig deszkapárkányos, hogy a poharak ne essenek a földre; kell külön hozzá való kályha, háromrekeszes edény a különböző erősségű háromféle enyv számára, aszerint, hogy fát, papirost vagy szövetet ragaszt az ember, kéregpapírvágó kés, mintázáshoz való forma, kalapács az acél alkotórészek fölverésére, ecset, mi az ördög, mit tudom én, mi még? És mindez azért, hogy négy sou-t megkeressenek napjában! És tizennégy órát dolgozzanak érte! Es minden doboz tizenháromszor kerül a munkáslány kezébe! És aztán a papirost nedvesíteni! És foltot nem ejteni! És melegen tartani az enyvet! Az ördög vigye el! És mondom önnek, négy sou-ért napjában! Hát hogy éljen meg az ember?
Beszéd közben Jondrette nem nézett Leblanc úrra, aki figyelte őt. Leblanc úr Jondrette-re szegezte a szemét, és Jondrette az ajtót nézte, Marius lihegve figyelte hol az egyiket, hol a másikat. Leblanc úr mintha ezt kérdezte volna: "Hülye ez?" Jondrette vontatottan, könyörgőn, nyavalygó hangon kétszer vagy háromszor megismételte:
– Nincs más hátra, mint hogy a folyóba vessem magam! A minap már három lépcsőn le is mentem az Austerlitz-hid mellett.
Egyszer csak fénytelen szeme undorító lángolásban felszikrázott, ez a kis emberke kiegyenesedett és iszonyatossá torzult, egy lépést tett Leblanc úr felé és dörgő hangon ráordított:
– Ez mind mellékes! Rám ismer-e?

XX

Az orvtámadás

A padlásszoba ajtaja felpattant, és betoppant három kék vászonzubbonyos férfi, arcukon fekete papirosálarc. Az egyik sovány volt és vasdorongot markolt; a másik valóságos hústorony, mészárostaglót hozott, középütt fogta a nyelét, a vasfejét lefelé lógatta. A harmadik vállas férfi volt, nem olyan sovány, mint az első, nem olyan vasgyúró, mint a második, irdatlan nagy kulcsot szorongatott a markában, börtönajtóból lophatta.
Úgy látszik, Jondrette épp ezeknek az embereknek a megérkezésére várt. Villámgyors párbeszéd pergett le közte és a sovány, vasdorongos férfi közt.
– Minden rendben? – kérdezte Jondrette.
– Igen – felelte a sovány férfi.
– Hol van hát Montparnasse?
– A hősszerelmes elmaradt, a lányoddal beszélget.
– Melyikkel?
– A nagyobbikkal.
– Áll odalent bérkocsi?
– Áll.
– Befogtatok a kordéba?
– Be.
– Jó két lovat?
– Két pompás lovat.
– Ott vár a kordé, ahol én kijelöltem a helyét?
– Ott.
– Jól van – mondta rá Jondrette.
Leblanc úr halottsápadt volt. Körös-körül végigjáratta szemét az odún; látszott rajta, hogy megérti, mibe csöppent bele; feje lassan, ébren, csodálkozón fordult körbe, sorra-rendre rámeredt a körülötte sorakozó fejekre, de arcán halvány nyoma sem volt félelemnek. Az asztalból védőbástyát rögtönzött magának, s ez a férfi, aki az imént holmi jámbor öregembernek látszott, most hirtelen valóságos atlétává izmosodott, és roppant öklét félelmetes és megdöbbentő mozdulattal lecsapta székének a támlájára.
Ez az öreg, aki ebben a veszélyes helyzetben ily rendíthetetlennek és bátornak mutatkozott, szemlátomást az olyanfajta emberek közé mutatkozott, akinek a bátorsága is olyan, mint a jósága: természetes és egyszerű. Ha szeretünk egy nőt, az apját sem érezzük idegennek. Marius úgy érezte, hogy büszke erre az idegenre.
A három meztelen karú ember – akire Jondrette azt mondta, hogy ezek kályharakómunkások – benyúlt az ócskavas kupacba; az egyik nagy lemezvágó ollót vett ki belőle, a másik egy feszítővasat, a harmadik kalapácsot, és némán elálltak az ajtót. Az öreg ott maradt az ágyon és csak a szemét nyitotta ki. Jondrette-né odaült mellé.
Marius úgy gondolta, hogy néhány másodperc múlva itt a pillanat, amikor közbe kell lépnie; jobb karját a folyosó irányában a mennyezet felé emelte és felkészült rá, hogy elsüsse a pisztolyát.
Jondrette, mikor bevégezte párbeszédét a vasdorongos férfival, megint Leblanc úrhoz fordult, jellegzetesen durva, fojtott és hátborzongató röhögés közben még egyszer megkérdezte:
– Hát csakugyan nem ismer meg?
Leblanc úr merőn a szemébe nézett, úgy felelte:
– Nem.
Ekkor Jondrette előrejött, egészen az asztalig. Áthajolt a gyertya fölött, karjait keresztbe fonta, vadállati és szögletes állkapcsát előrefeszítette egészen Leblanc úr nyugodt arcáig és amennyire csak bírta, előretolta – de Leblanc úr egy tapodtat sem hátrált – és olyan testtartásban, mint a marcangolni kész vadállat, felordított:
– Az én nevem nem Fabantou, az én nevem nem Jondrette, az én nevem Thénardier! Én vagyok a montfermeili fogadós! Megértette? Thénardier vagyok! Most már megismer?
Leblanc úr homlokán alig észrevehető pirulás suhant át, de a hangja sem nem remegett, sem nem csattant, hanem – mint rendesen – higgadtan ezt felelte:
– Még most sem.
Marius nem hallotta ezt a feleletet. Ha látta volna valaki most, ebben a félhomályban, láthatta volna, hogy riadalom, rémület, döbbenet ül rajta. Abban a pillanatban, amikor Jondrette kimondta: Az én nevem Thénardier – Mariusnak minden porcikája megremegett és a falnak tántorodott, mintha hideg kardpenge szúrását érezte volna szívében. Aztán jobb keze, amely már-már elcsattantotta a jeladó lövést, lassan leereszkedett, és amikor Jondrette megismételte – Megértette? Thénardier! –, Marius ernyedt ujjaiból majdnem kiesett a pisztoly. Jondrette azzal, hogy leleplezte magát, nem izgatta fel Leblanc urat, de Mariust megrendítette. Marius ismerte ezt a Thénardier nevet, amelyet Leblanc úr, úgy látszik, nem ismert. Emlékezzünk csak rá, mit is jelentett neki ez a név! Ez a név benne volt apja végrendeletében, s ő a szívében hordozta! Ott hordozta a legrejtettebb gondolatában, emlékezetének legmélyebb zugában, ama bizonyos áldott ajánlás révén: "Egy Thénardier nevű ember mentette meg életemet. Ha a fiam találkozik vele, tegyen meg érte minden tőle telhetőt." Ezt a nevet, hiszen tudjuk, kegyelettel őrizte lelkében, imádatában összeforrott apja nevével. Hogyhogy? Ez itt az a bizonyos Thénardier, ez itt az a bizonyos montfermeili fogadós, akit már oly régóta hiába keres? Most végre megtalálta s méghozzá hogyan: apja életének megmentője bandita! Az az ember, akiért Marius szívvel-lélekkel feláldozta volna magát, szörnyeteg! Pontmercy ezredes életének megmentője épp ebben a pillanatban olyan gaztett elkövetésére készül, amelynek lényegét Marius még nem látta eléggé tisztán, de már látszott, hogy itt gyilkosság készül! És Úristen, ki lesz az áldozat! Milyen végzetes véletlen! Mily keserű csúfolkodása a sorsnak! Apja a síron túl lelkére kötötte, hogy tegyen meg Thénardier-ért minden tőle telhetőt, s Mariusnak négy éve már egyetlen gondja volt, hogy lerója apjának ezt a tartozását, és abban a pillanatban, amikor tetten ért banditát már-már nyakon csípeti a rendőrséggel, a végül odakiáltja: Ez Thénardier! Végre megfizethetné ennek az embernek, hogy az apja életét megmentette Waterloo dicsőséges csataterének golyózáporában, és íme, a nyaktilóval fizet neki! Megfogadta, hogyha találkozik ezzel a Thénardier-val, csak térden állva járul elébe, és most, mikor megtalálta, hóhér kezére akarja juttatni! Apja ezt mondta neki: Segítsd meg Thénardier-t! Ő pedig erre az imádott és szent, hangra azzal felel, hogy tönkreteszi Thénardier-t! Mit szólna sírban nyugvó apja, ha látná, hogy azt az embert, aki élete kockáztatásával megmentette őt a haláltól, kivégzik a Saint-Jacques téren, épp a fia jóvoltából, annak a Mariusnak a jóvoltából, akire végrendeletében rábízta? És mily nevetséges, hogy miután évekig keblén hordozta apjának saját kezűleg írt végrendeletét, most gyalázatosan megcsúfolja! Viszont tanúja legyen ennek az orvtámadásnak és ne akadályozza meg? Hogyhogy? Pusztulásra ítélje az áldozatot és kímélje a gyilkost? Hát kötelezheti az embert akár mákszemnyi hála is az ilyen elvetemült iránt?
Ez a váratlan orvtámadás keresztül-kasul felborzolta mindazokat a elképzeléseket, amelyeket Marius négy éve melengetett magában. Megremegett. Kezében volt a döntés. Azok az emberek, akik itt a szeme láttára kavarogtak, tudtukon kívül a hatalmában voltak. Ha elsüti a pisztolyt, Leblanc úr megmenekül, Thénardier-nak vége; ha nem süti el, feláldozza Leblanc urat, és Thénardier – ki tudja? – ép bőrrel megússza. Vesztébe lökje az egyiket, vagy elejtse a másikat? Kettős lelkiismeret-furdalás! Mit tegyen? Melyiket válassza? Elárulja-e mindennél lenyűgözőbb emlékeit, magában megfogadott sok-sok főbenjáró kötelezettségét, a legszentebb kötelességet, a hódolattal tisztelt írást! Elárulja-e apja végrendeletét, vagy tűrje, hogy elkövessék a bűntényt!? Úgy rémlett neki, hogy egyfelől "Ursule"-jét hallja, aki könyörög hozzá apjáért, másfelől az ezredest, aki gondjaiba ajánlja Thénardier-t. Úgy érezte: belebolondul ebbe. Térdei megroggyantak. És oly viharos gyorsan pergett le a jelenet a szeme előtt, hogy még észbekapni sem volt ideje. Olyan volt ez, mint az örvény: azt hitte, hogy ő az ura, pedig magával sodorta. Hajszál híja volt, hogy el nem ájult.
Eközben Thénardier – ezentúl már csak ezen a néven emlegetjük – valamiféle őrjöngő révületében és diadalmámorában járkált föl-alá az asztal előtt.
Marokra fogta a gyertyát s olyan keményen csapta le a kandallóra, a lángja majdnem kialudt, és a faggyúja telefröcskölte a falat.
Aztán ijesztőre torzult ábrázattal odafordult Leblanc úrhoz és ezt ökrendezte ki magából:
– Kikészítjük! Kiégetjük! Kizsigereljük! Nyárson sütjük!
És megint elkezdett föl-alá járkálni, s közben eszeveszetten tombolt.
–Á – rikoltotta –, végre megtaláltam magát, emberbarát uraság! Ütött-kopott milliomos uraság! Bábuajándékozó uraság! Vén tökfilkó! Á, hát nem ismer rám! Nem, persze, nem maga volt az, aki nyolc évvel ezelőtt, 1823 karácsony éjszakáján megszállt a fogadómban, Montfermeilben! Nem maga az, aki elvette tőlem annak a Fantine-nak a lányát, a Pacsirtát! Nem maga az, aki háromgalléros, sárga, angol köpenyt viselt! Nem! Nem maga hozott mindenféle ócska ruhával tömött batyut, mint ma is nekem! No, mondd csak, feleség! Úgy látszik, az a rögeszméje, hogy gyapjúharisnyával tömött bugyrokat hord a házakba! Könyörületes vénember, pfuj! Talán harisnyaügynök maga, milliomos uraság? Talán szétosztogatja a szegények között a raktárát, szent férfiú? Micsoda szélhámos! Á, hát nem ismer rám? No, hát én ráismerek magára! Rögtön ráismertem, mikor betolta ide a pofáját. Á, hát végre kiderül, hogy nem fenékig gyönyörűség csak úgy beállítani az ember házába, azon a címen, hogy fogadó, szegényes ruhában, koldusábrázattal, úgyhogy az ember szinte alamizsnát adott neki, megtéveszteni mindenkit, bőkezűsködni, elvenni a kenyérkeresetüket, megfenyegetni őket az erdőben, s ha már tönkrementek az emberek, utána mindennek a tetejébe hozni egy lötyögő kabátot, meg két szemétre való kórházi pokrócot, vén gazfickó, gyerekrabló!
Elhallgatott s egy pillanatig mintha magában beszélt volna. Azt lehetett volna mondani rá, hogy dühe valami föld alatti üregbe zuhant, mint a Rhône vize; aztán, mintha hangosan akarná befejezni mindazt, amit elmormogott magában, öklével az asztalra csapott és felkiáltott:
– Ezzel az együgyű ábrázatával!
Aztán ráförmedt Leblanc úrra:
– Az istenfáját! Maga jól kibabrált velem annak idején. Maga az oka minden szerencsétlenségemnek. Megkapott ezerötszáz frankért egy kislányt, akit én tartottam; bizonyosan gazdag emberek gyermeke volt, máris sok pénzt hozott nekem, életem fogytáig jól megélhettem volna belőle! Ez a kislány kárpótolt volna mindenért, amit ráfizettem erre az átkozott lebujra, amely hétszámra kongott az ürességtől, ahol, én tökkelütött, fölzabáltam az egész vagyonkámat! Ó, bárcsak minden csepp bor, amit megittak nálam, méreggé vált volna azokban, akik megitták! Ej, mindegy! Hallja-e! Maga bizonyosan jót nevetett rajtam, mikor meglépett tőlem a Pacsirtával! Az erdőben meg furkósbotja volt. Maga volt az erősebb. Kölcsönkenyér visszajár. Most nálam van az ütőkártya! Maga kész, öregem! Ajaj, nevetek! De még hogy nevetek! Behúztam a csőbe! Azt mondtam neki, hogy színész vagyok, Fabantou a nevem, együtt játszottam Mars kisasszonnyal, Muche kisasszonnyal, hogy a lakbéremet holnap, február 4-én ki kell fizetnem, s még az sem jutott az eszébe, hogy nem február 4-e, hanem január 8-a a határnap! Emeletes hülye! És mi az a négy nyomorúságos Fülöp-arany, amit hozott! A piszok! Nem volt annyi szíve, hogy legalább száz frankot adjon! És hogy bedőlt az ostobaságaimnak! Mulatságos volt. Ezt mondtam magamban: Hülye! Megállj csak, fülön fogtalak! Ma reggel még talpat nyaltam neked! Ma este szétmarcangolom a szívedet!
Thénardier abbahagyta. Kifulladt. Keshedt kis mellkasa zihált, mint a kovácsműhely fújtatója. Szemében csak úgy ragyogott a gyönge, kegyetlen és hitvány ember diadalérzete, hogy végre leterítheti azt, akitől rettegett, csúffá teheti azt, akinek hízelkedett – a törpe diadalérzete, aki rátapos Góliát fejére, a sakál diadalérzete, mikor nekiáll szétmarcangolni a beteg bikát, amely félholt, s már nem bír védekezni, de félig még él s érzi a szenvedését.
Leblanc úr nem vágott a szavába, de mikor amaz megszakította a szóáradatot, ezt mondta neki:
– Nem értem, miket beszél. Ön téved. Én nagyon szegény ember vagyok s egyáltalán nem milliomos. Nem ismerem önt. Összetéveszt valakivel.
– Á – hörögte Thénardier –, ócska lárifári! Hát nem tágít ettől a mókától! Maga meggabalyodott, öregem! Á, maga nem emlékszik? Nem látja, ki vagyok?
– Bocsánat, uram – felelte Leblanc úr, udvarias hanghordozással, ami az ilyen helyzetben valahogy furcsán és súlyosan hangzott – annyit mindenesetre látok, hogy ön bandita.
Ha valaki nem tudná: az aljas emberekben is van érzékenység, a szörnyetegek is csiklandósak. A "bandita" szó hallatára Thénardier-né felpattant az ágyról, Thénardier pedig két kézre kapta a széket, mintha össze akarná roppantani.
– Ne moccanj, hallod-e! – kiáltott rá a feleségére; aztán Leblanc úrhoz fordult: – Bandita! Igen, tudom, maguk, gazdag úriemberek, így hívnak bennünket! Ide figyeljen: igaz, hogy tönkrementem, álnéven lappangok, se kenyerem, se pénzem, bandita vagyok! Tessék: három napja nem ettem, bandita vagyok! Haha, maguk! Maguk aztán melegen tartják a lábukat, maguk Sakoskinál csináltatják a cipellőiket, maguk vattás köpenyt viselnek, mint az érsekek, maguk úriházakban laknak, az első emeleten, maguk szarvasgombát zabálnak, maguk csomószámra zabálják a negyvenfrankos spárgát januárban, meg a zöldborsót, maguk tömik a hasukat, s ha kíváncsiak rá, hideg van-e, csak belekukkantanak az újságba, hogy hány fokot mutat Chevalier* mérnök hőmérője. Viszont mink! Mi magunk vagyunk a hőmérők! Nekünk nem kell lemennünk a rakpartra, megnézni az Óratorony sarkán, hogy hány fok hideg van, mi megérezzük azon, hogy a vér megalvad az ereinkben, és a fagy a szívünkbe szúr, és ezt mondjuk: Nincs Isten! És maguk idejönnek az odúinkba, igenis az odúinkba, hogy lebanditázzanak bennünket! De mi megzabáljuk magukat! De mi, szegény kis emberkék, fölfaljuk magukat! Milliomos uraság! Ide hallgasson: én rendes ember voltam, volt iparengedélyem, volt választójogom, én polgár vagyok, az ám, maga meg talán még csak nem is polgár, hallja-e!
Most Thénardier egy lépést tett az ajtóban álló emberek felé és izgatottan hozzátette:
– S képzeljétek, ide mer jönni és úgy beszél velem, mint egy semmiházival!
Aztán újra fellángolt őrjöngése és rárivallt Leblanc úrra:
– És azt is tudja meg, emberbarát uraság! Én nem vagyok holmi kétes egyén, de nem ám! Nem vagyok afféle ember, akinek még a nevét se tudják, s aki belopózik a házakba gyermeket rabolni! Én kiszolgált francia katona vagyok, megérdemeltem volna a kitüntetést! Én ott voltam Waterloonál, de ott ám! És a csatában megmentettem egy tábornok életét, tudom is én, miféle gróf volt! Megmondta ugyan a nevét, de oly elhaló hangon, hogy nem értettem. Csak ennyit értettem belőle: Merci (köszönöm). Bár inkább a nevét értettem volna meg, mint a köszönetét! Ez hozzásegített volna, hogy megtaláljam! Tudja-e, kit ábrázol ez a festmény itt ni – amelyet David festett Brüsszelben? Engem ábrázol. Dávid meg akarta örökíteni ezt a hőstettemet. Ez itt, a hátamon a tábornok, amint viszem a golyózáporon át. Ez történt. Csakhogy ez a tábornok még soha semmit se tett értem; egy fabatkával sem ér többet a többinél! Azért én mégis megmentettem az életét, a tulajdon életem kockáztatásával, és erre bőven van bizonyítékom, teli van velük minden zsebem! Én waterlooi katonai vagyok, a hétszentségit neki! És most, hogy puszta szívességből elmondtam magának ezt az egészet, végezzünk! Nekem pénz kell, nekem sok pénz kell, nekem rengeteg pénz kell, különben kiirtom magát, hogy a mennydörgős mennykő csapjon bele!
Mariusnak sikerült kissé leküzdenie szorongását és figyelt. Most már a kétség leghalványabb lehetősége is szétfoszlott: ez valóban a végrendeletbeli Thénardier volt. Marius megborzongott arra a szemrehányásra, hogy apját hálátlansággal vádolták és már-már azon a ponton volt, hogy ebben a végzetes helyzetben maga is bizonyítja a vád jogosságát.
Ez csak fokozta megrökönyödését. Egyébként volt valami Thénardier-nak ezekben a szavaiban, a hangsúlyozásában, a kézmozdulataiban, a tekintetében – amelyből minden szónál lángok lövelltek –, volt valami a leplezetlenül aljas embernek ebben a kitörésében, a hetvenkedésnek és az elvetemültségnek, a büszkeségnek és a hitványságnak, a szenvedélynek és az ostobaságnak ebben a vegyülékében, valóságos sérelmeknek és a hazug érzelmeknek ebben a zűrzavaros egyvelegében, a hatalmaskodás gyönyörűségét ízlelő gazembernek ebben a pimaszkodásában, egy mocskos jellemnek ebben az arcátlan kitárulásában, minden szenvedésnek és minden gyűlöletnek ebben a fellángolásában: volt ebben valami, ami undorító volt, mint a bűn, és szívbemarkoló, mint az igazság.
A mestermű, a David-festmény, amelyet rá akart sózni Leblanc – mint az olvasó már kitalálhatta –, nem volt semmi más, mint a kocsmájának a cégtáblája; emlékszünk rá: ő maga mázolta: az egyetlen roncs, ami a montfermeili hajótörésből megmaradt neki.
Marius most már szemügyre vehette ezt a micsodát, mivel a kocsmáros alakja nem takarta el a szeme elől; ezen a mázolmányon csakugyan valamiféle csatát látott, hátterében füstfellegeket és egy embert, aki másikat cipel. Ez a csoport Thénardier és Pontmercy volt, az életmentő őrmester és a megmentett ezredes. Marius szinte megmámorosodott, ez a festmény valahogy megelevenítette apját, és már nem a montfermeili kocsma cégtáblája volt, hanem feltámadás: megnyílt egy sír, felmagasodott belőle egy kísértet, szívét a halántékában hallotta zakatolni, fülében Waterloo ágyúja dörgött, a komor táblán halványan fölsejlő véres apjától megborzadt, és úgy rémlett neki, mintha ez a szétfolyó árnyalak mereven nézné.
Mikor Thénardier végre összeszedte magát, Leblanc úrra szegezte véreres szemét, s fojtott, pattogó hangon odaszólt neki:
– Van-e valami mondanivalód, mielőtt fölaprítanánk?
Leblanc úr nem felelt. A fojtott csendben egy recsegő hang ezt a félelmetes gúnyos kiszólást süvítette be a folyosóról:
– Ha fát kell aprítani, itt vagyok én, abbizony!
A gúnyos kiszólást a taglós ember eresztette meg.
Egyidejűleg szőrös és földszínű óriási pofa bukkant fel az ajtóban; borzalmasan vigyorgó szájából nem is fogak, hanem agyarak vicsorodtak ki.
A taglós ember pofája volt.
– Mért vetted le az álarcodat? – förmedt rá Thénardier dühösen.
– Csak úgy, tréfából – vágta rá amaz.
Leblanc úr már néhány perce szemlátomást figyelte és leste Thénardier minden mozdulatát; ez vak dühének a bódulatában elbizakodottan jött-ment az odúban, hiszen tudta, hogy az ajtóban őrködnek, hogy fegyveresen fegyvertelen embert tart hatalmában, hogy kilencen vannak egy ellen, feltéve, hogy Thénardier-nét csak egy embernek számítjuk. Miközben a taglós emberre rászólt, háttal állt Leblanc úrnak.
Leblanc úr megragadta ezt az alkalmat, kirúgta maga alól a széket, öklével feldöntötte az asztalt, és tüneményes fürgeséggel, egyetlen ugrással elérte az ablakot, mielőtt még Thénardier-nak ideje lett volna hátrafordulni. Egy másodperc alatt kinyitotta az ablakot, felpattant a párkányra és átvetette rajta a lábait. Már félig kívül volt, amikor hat vaskos ököl elkapta és keményen visszapenderítette az odúba. A három ember a három "kályharakómunkás" volt, ezek vetették rá magukat. Ugyanakkor Thénardier-né a hajába csimpaszkodott.
A lábdobogásra a többi bandita is berohant a folyosóról. Az az öreg, aki az ágyon ült és részegnek látszott, lekecmergett a vacokról és dühöngve odament, csákánnyal a kezében.
Az egyik "kályhás" – akinek kormos arcát megvilágította a gyertya, és akiben Marius, bekormozás ide, bekormozás oda, felismerte Panchaud-t, más néven Printanier-t, más néven Bigrenaille-t – ólmosbottal készült fejbe vágni Leblanc urat; vasdorong volt ez, mind a két végén egy-egy ólomgolyó.
Marius ezt már nem bírta tovább nézni. "Apám, bocsáss meg" – gondolta magában. És ujjával kitapogatta a pisztoly ravaszát. Már majdnem elcsattant a lövés, amikor felharsant Thénardier hangja.
– Ne bántsátok!
Az áldozatnak ez a kétségbeesett kísérlete egy csöppet sem fokozta Thénardier dühét, inkább lecsillapította. Benne két ember lakozott: egy kegyetlen és egy ravasz ember. Egészen mostanáig, túláradó diadalában, a letepert és megbénított áldozat láttán, a kegyetlen ember uralkodott benne, mikor áldozata ellenszegült és nyilván viaskodni akart, akkor felbukkant benne a ravasz ember, és mindjárt felül is kerekedett.
– Ne bántsátok! – szólt rájuk még egyszer. És tudtán kívül mindjárt sikert is aratott: megakadályozta a lövésre kész pisztoly elsülését és megbénította Mariust; már nem volt sürgős a közbelépés, és ebben az új helyzetben semmi bajt nem látott abban, ha még várakozik. Ki tudja, nem történik-e közben valami, ami fölmenti ama borzalmas választás alól, hogy vagy sorsára hagyja Ursule apját, vagy pedig tönkrejuttatja az ezredes életmentőjét?
Herkulesi viaskodás kezdődött most. Leblanc úr úgy mellbe öklözte az öreget, hogy a szoba közepére penderült, aztán visszakézből egy-egy ütéssel leterített két másik támadót s mindegyiket lenyomta egy-egy térdével; a nyomorultak úgy hörögtek a nyomása alatt, mint egy gránitmalomkő alatt; de a többi négy elkapta a félelmetes öreg két karját és nyakát és lenyomta a két leterített "kályhásra". Így Leblanc úr – aki egyet-kettőt leütött, akit a többiek lefogtak, aki szinte agyonnyomta az alul fekvőket, s aki fulladozott a fölötte levők súlya alatt, s aki hiába próbálta lerázni a ránehezedő erős embereket – Leblanc úr úgy eltűnt a banditák rettenetes tömege alatt, mint a vadkan a vérebek és kopók üvöltő csoportjában.
Végre is sikerült feldobniuk az ablakhoz legközelebb eső ágyra és ott leszorították. Thénardier-né még most sem eresztette el a haját.
– Hallod-e – szólt rá Thénardier –, te ne avatkozz bele. Még utóbb elszakad a kendőd!
Thénardier-né szót fogadott, mint ahogy a nőstényfarkas meghunyászkodik a hím előtt, némi morgás után.
– Ti meg, hé, motozzátok meg – kezdte újra Thénardier.
Leblanc úr szemlátomást beletörődött, nem ellenkezett. Megmotozták. Nem volt nála más, csak egy bőrerszény, benne hat frank meg a zsebkendője.
Thénardier zsebre vágta a zsebkendőt.
– Micsoda? Nincs pénztárcája? – kérdezte.
– Órája sincs – tette hozzá az egyik "kályhás".
– Akárhogy van is – dörmögte hasbeszélő hangon az álarcos ember, aki az óriási kulcsot fogta –, vénember ez!
Thénardier odament az ajtó melletti sarokba, kiemelt onnan egy kötélcsomót és odadobta az embereinek.
– Kötözzétek az ágy lábához – szólt rájuk. Aztán meglátta az öreget, akit Leblanc úr ökölcsapása leterített s még mindig ott hevert elnyúltan a szoba közepén:
– Mi az, Boulatruelle meghalt? – kérdezte.
– Nem, csak részeg – felelte rá Bigrenaille.
– Lökjétek be az egyik sarokba – mondta Thénardier.
Két "kályhás" lábbal odalökdöste a részeg embert a vasrakás mellé.
– Babet, mért hoztál ennyi embert? – szólt oda halkan Thénardier a vasdorongos embernek. – Fölösleges volt.
– Mit tehettem? – vágta rá a vasdorongos. – Mind benne akartak lenni. Rossz idők járnak. Nincs semmi üzlet.
Az a vacok, amelyre Leblanc urat rádobták, afféle kórházi ágy volt, négy durván kifaragott vastag lábon állt. Leblanc úr tűrte, akármit csinálnak vele. A banditák felállították, lábait a földre nyomták, aztán erősen hozzákötözték az ágynak ahhoz a lábához, amely legtávolabb esett az ablaktól s legközelebb volt a kandallóhoz.
Mikor már az utolsó csomót is összebogozták, Thénardier fogott egy széket és odatelepedett Leblanc úr elé, majdnem pontosan szemben vele. Thénardier teljesen megváltozott: arca néhány perc alatt az elvadult durvaság nyugodt és ravaszdi nyájasságnak adott helyet. Marius alig-alig ismert rá ebben az udvarias hivatalnoki mosolyban arra a szinte vadállati szájra, amely egy pillanattal ezelőtt még dühtől tajtékzott; döbbenten szemlélte ezt az elképzelhetetlen és nyugtalanító színváltozást, és olyasmit érzett, amit az az ember erezne, akinek szeme láttára változna át egy tigris ügyvéddé.
– Uram… – szólalt meg Thénardier.
És egyetlen intéssel félreparancsolta a banditákat, akik még mindig lefogták Leblanc urat:
– Menjetek innen egy kicsit, hadd beszélgessek ezzel az úrral.
Valamennyien az ajtóig hátráltak. Akkor rákezdte:
– Uram, balfogás volt öntől, hogy ki akart ugrani az ablakon. Kitörhette volna a lábát. Most, ha megengedi, majd nyugodtan elbeszélgetünk. Mindenekelőtt közölnöm kell önnel egy megfigyelésemet, mégpedig azt, hogy ön eddig még meg sem nyikkant.
Thénardier fején találta a szöget, ez a kicsiség igaz volt, ámbár Marius figyelmét ebben az izgalomban elkerülte. Leblanc úr alig ejtett ki egy-két szót, azt is csöndesen, s még akkor is megőrizte ezt a mélységes-mély és furcsádon-furcsa hallgatását, amikor az ablakban viaskodott a hat banditával. Thénardier folytatta:
– Istenem! Ha ön tolvajt kiált, én igazán nem kifogásolhattam volna. Gyilkos! Ordítoznak ilyenkor, és én, megmondom, ezt sem vettem volna rossz néven. Egészen természetes, hogy az ember lármát csap, ha olyan egyének közé keveredik, akik nem eléggé bizalomgerjesztők. Ha megtette volna, mi nem akadályoztuk volna meg. Még csak a száját se peckeltük volna fel. Megmondom azt is, miért nem. Azért, mert ez a szoba töksüket. Ez az egyetlen jó tulajdonsága, de ez megvan. Olyan, mint egy pince. Ha itt bombát robbantanának, a legközelebbi rendőrőrszobán úgy hangzana, mint részeg ember horkolása. Itt az ágyúlövés csak így hangzana: bumm, a mennydörgés csak így: puff! Kényelmes lakás e-z. De hát elvégre is ön nem kiabált, ezt okosan tette, fogadja érte hódolatomat. S azt is mindjárt megmondom önnek, mire következtetek ebből: kedves uram, ha az ember kiabál, ki jön? A rendőrség. És a rendőrség után? A bíróság. Ej, hát, ha ön nem kiáltott, annak az az oka, hogy éppoly kevéssé óhajtja idecsődíteni a rendőrséget és a bíróságot, mint mi magunk. Ennek pedig – már régóta gyanítom – az az oka, hogy önnek valamiképpen érdeke takargatni valamit. Nos, nekünk magunknak is ez az érdekünk. Tehát megegyezhetünk.
Thénardier beszéd közben Leblanc úrra szegezte tekintetét s úgy látszott, mintha a szeméből nyilalló hegyes sugarakat mélyen bele akarná döfni foglya lelkébe. Beszédmodorában volt valami fojtott és alattomos arcátlanság, egyébként azonban tartózkodó volt és szinte választékos, és ebből a nyomorultból, aki az imént még csak bandita volt, most kiütközött az az ember, aki "papnak készült".
A fogoly konok hallgatása, aggodalmas óvatossága, hogy még az önvédelmével sem törődött, makacs ellenszegülése az első természetes ösztönnek, hogy elkiáltsa magát, mindez azóta, hogy ama bizonyos megjegyzés elhangzott – meg kell mondanunk –, kellemetlen volt Mariusnak és kínosan megdöbbentette.
Thénardier nagyon is helytálló megjegyzése Marius szeme előtt még jobban összesűrítette azt a rejtelmes ködöt, amely beburkolta ezt a komor és különös egyéniséget, akire Courfeyrac rákente a Leblanc úr csúfnevet. De így vagy úgy, ez a férfi – hiába kötötték gúzsba, hiába fogták körül hóhérok, s hogy úgy mondjuk, hiába süllyedt nyakig egy verembe, amely pillanatonként egy-egy fokkal lejjebb süppedt alatta, hiába tombolt Thénardier, hiába nyájaskodott vele: – ez a férfi rendíthetetlenül állta; s egy-egy ilyen pillanatban Marius ellenállhatatlanul megcsodálta ezt a búskomoran is büszke arcot.
Nyilván olyan lélek lakozott benne, amelyhez nem férkőzhetett hozzá a rémület, s amelyet nem tudott elragadni a szenvedély. Olyan ember volt, aki úrrá lesz a kétségbeesett helyzetek döbbenetén is. Akármilyen kínos válságba került, akármilyen elháríthatatlan szerencsétlenségbe sodródott: nyoma sem volt rajta a vízbefúló haláltusájának, akinek szeme tágra mered a víz alatt.
Thénardier fesztelenül felállt, odament a kandallóhoz, félrehúzta az ellenzőt, odatámasztotta a mellette levő ágyhoz, s így leleplezte az izzó parázzsal púpozott serpenyőt: a fogoly tisztán láthatta benne a fehéren izzó feszítővasat, amelyen itt-ott apró csillagok szikráztak.
Azután Thénardier megint odaült Leblanc úr elé.
– Folytatom – mondta. – Megegyezhetünk. Üssük nyélbe ezt az ügyet barátságosan. Rosszul tettem, hogy az imént heveskedtem, nem is tudom, hova tettem az eszemet, igazán túlzásba tévedtem, őrültségeket locsogtam össze. Például azt mondtam, hogy pénzt akarok, sok pénzt, rengeteg pénzt, mivelhogy ön milliomos. Ez nem volna méltányos. Istenem, hiába gazdag, bizonyára vannak kötelezettségei, ugyan kinek nincsenek? Én nem akarom tönkretenni, elvégre nem vagyok fogdmeg. Nem vagyok afféle ember, hogy kihasználjam a helyzeti előnyömet és ezzel nevetségessé tegyem magamat. Ide hallgasson: én megteszem a magamét és hajlandó vagyok áldozatot hozni. Megelégszem kétszázezer frankkal.
Leblanc úr egy kukkot sem szólt. Thénardier folytatta:
– Láthatja, hogy jócskán alább adom. Nem tudom, mekkora a vagyona, de annyit tudok, hogy pénz dolgában nem kicsinyes; az olyan jótékony ember, mint ön, bízvást adhat kétszázezer frankot; egy szerencsétlen családapának. De bizonyosan ön sem esett a feje lágyára és nem képzeli, hogy ekkora fába vágom a fejszémet, mint ma, és megszervezem ezt a ma esti hajcihőt – ami ezeknek az uraknak egyhangú véleménye szerint csudajó munka volt – csak azért, hogy a végén némi alamizsnát kérjek, amiből megihatok Desnoyers-nál egy pohár vörös bort s megehetek egy borjúszeletet? Kétszázezer frank, ennek ennyi az ára. Amint kibújik a zsebéből ez a csekélység, jótállok érte, hogy nincs tovább: nincs mitől félnie: a haja szála se görbül meg. Ön talán azt mondja erre: De hát nincs is nálam kétszázezer frank! Ó, én nem vagyok követelőző. Nem is ezt akarom kivasalni. Én csak egyet kérek öntől: legyen szíves, írja le, amit mindjárt lediktálok.
Thénardier itt szünetet tartott, mosolyt röppentett a serpenyő felé, aztán minden szót keményen hangsúlyozva hozzátette:
– Eleve figyelmeztetem: semmi esetre se hinném el, ha azt mondaná, hogy nem tud írni!
Mosolyát a nagyinkvizítor is megirigyelhette volna.
Thénardier egészen közel tolta az asztalt Leblanc úrhoz, tintatartót, tollat, papirost vett ki a fiókból, amelyet félig nyitva hagyott, úgyhogy kivillant belőle egy kés hosszú pengéje.
A papirost odatette Leblanc úr elé.
– Írja – kezdte.
Végre megszólalt a fogoly:
– Mit gondol, hogyan írjak? Hiszen gúzsba kötöttek.
– Igaz is, bocsánat! – mondta rá Thénardier. – Igaza van.
És odafordult Bigrenaille-hoz:
– Oldozd fel az úr jobb karját!
Panchaud, másképp Printanier, másképp Bigrenaille végrehajtotta Thénardier parancsát. Mikor a fogoly jobb keze kiszabadult, Thénardier megmártotta a tollat a tintában és odanyújtotta neki.
– Uram, jegyezze meg jól, hogy hatalmunkban van; kényünkre-kedvünkre, teljesen kényünkre-kedvünkre bánhatunk el önnel, nincs emberi hatalom, amely innen kiszabadíthatná, és igazán fájlalnánk, ha arra kényszerítene, hogy kínos tettlegességhez folyamodjunk. Én sem a nevét, sem a címét nem tudom; de figyelmeztetem, hogy gúzsba kötve marad mindaddig, amíg vissza nem érkezik ide az a személy, akivel az ön mindjárt megírandó levelét kézbesíttetjük. Most pedig tessék írni.
– Mit? – kérdezte a fogoly.
– Amit diktálok.
Leblanc úr átvette a tollat.
Thénardier diktálni kezdett:

– Leányom…

A fogoly összerezzent és fölnézett Thénardier-ra.
– Írja így: Kedves leányom – mondta Thénardier. Leblanc úr engedelmeskedett. Thénardier folytatta:

– Gyere azonnal…

Megállt:
– Ugye, tegezi?
– Kit? – kérdezte Leblanc úr.
– Teringette! – kiáltotta Thénardier. – A kicsikét, a Pacsirtát!
Leblanc úrnak egy arcizma sem rándult meg, úgy felelte:
– Nem tudom, miről beszél.
– Csak folytassa – szólt rá Thénardier és tovább diktált:

– Gyere azonnal. Feltétlenül szükségem van rád. Azt, aki levelemet átadja neked, megbíztam, hogy idehozzon hozzám. Várlak. Gyere csak nyugodtan.

Leblanc úr leírta az egészet. Thénardier megszólalt:
– Á, törölje ki csak azt, hogy Gyere csak nyugodtan, ez gyanút kelthetne, hogy a dolog nem egészen tiszta, és hogy helyénvaló lehet a bizalmatlankodás.
Leblanc úr kitörölte a három szót.
– Most írja alá – folytatta Thénardier. – Mi a neve?
A fogoly letette a tollat és megkérdezte:
– Kinek szól ez a levél?
– Jól tudja – felelte Thénardier. – A kicsikének. Épp az imént mondtam már.
Nyilvánvaló volt, hogy Thénardier óvakodott megnevezni a kislányt, akiről szó volt. Így nevezte: Pacsirta, így nevezte: "a kicsike", de a nevét ki nem ejtette. A ravasz ember óvatossága volt ez: cinkosaitól is megőrizte titkát. Megmondani a nevét egyértelmű lett volna azzal, hogy kiszolgáltatja nekik "az egész ügyet" és többet árul el nekik, mint amennyit éppen elég volt tudniuk.
Megszólalt:
– Írja alá. Mi a neve?
– Urbain Fabre – felelte a fogoly.
Thénardier macskafürgeséggel vágta be kezét a zsebébe és kihúzott belőle a Leblanc úrtól elkobzott zsebkendőt. Kereste rajta a névbetűket és odatartotta a gyertyához.
– U. F. Ez az. Urbain Fabre. Hát akkor írja alá: U. F.
A fogoly aláírta.
– Mivel a levél összehajtogatásához két kéz kell, adja ide, én összehajtogatom.
Thénardier, miután összehajtogatta, tovább beszélt:
– Írja rá a címet. Fabre kisasszonynak az ön címén. Tudom, hogy ön nem messze lakik innét, valahol a Saint-Jacques-du-Haut-Pas templom táján – mivelhogy naponta odajár misét hallgatni –, nem tudom, melyik utcában. Látom, hogy számot vetett helyzetével. Ha egyszer nem mondott hamis nevet, bizonyára nem mond hamis címet sem. Írja rá maga.
A fogoly egy pillanatig elgondolkozott, aztán fogta a tollat és odaírta:

– Fabre kisasszonynak, Urbain Fabre úr címén. Saint-Dominique-d'Enfer utca 17. sz.

Thénardier szinte lázasan megvonaglott, úgy kapta el a levelet.
– Feleség! – kiáltott oda.
Thénardier-né hozzásietett.
– Itt a levél. Tudod, mi a dolgod. Lent a bérkocsi. Térülj-fordulj, rögtön!
Aztán odafordult a taglós emberhez:
– Te meg, ha már úgyis levetetted a nyaksáladat, kísérd el a feleségemet. Ülj a hátsó ülésre. Tudod, hol hagytad a kordét?
– Tudom – felelte amaz.
A taglóját odatámasztotta az egyik sarokba és Thénardier-néval együtt kiment.
Miközben távoztak, Thénardier kidugta fejét a félig nyitott ajtón és kikiáltott a folyosóra:
– De nehogy elveszítsd a levelet! Gondolj arra, hogy kétszázezer frank van nálad!
Thénardier-né rekedt hangja ezt felelte rá:
– Légy nyugodt. Idetettem a bögyömbe.
Alig egy perc múlva ostorpattogás hallatszott, lassan-lassan halkult és hirtelen megszűnt.
– Jól van – dörmögte Thénardier. – Jól nekirugaszkodtak. Ilyen iramban háromnegyed óra múlva itt a feleségem!
Széket húzott a kandallóhoz, leült, karját összefonta és sáros csizmáit a parázs fölé tartotta.
– Fázik a lábam – mondta.
Thénardier-n és a foglyon kívül már csak öt bandita maradt az odúban. Ezeknek az embereknek álarc vagy fekete kulimász takarta az arcát, s ki mennyire ijedt meg tőlük, szénégetőknek, négereknek vagy ördögöknek nézhette őket; bárgyú és komor arcukról lerítt, hogy bármilyen bűntényt végrehajtanának, egészen közömbösen, nyugodtan, szenvedélytelenül és könyörtelenül, úgyszólván unalomból. Összebújtak az egyik sarokban, mint az állatok, és hallgattak, Thénardier a lábait melengette. A fogoly megint némaságba burkolózott. Komor nyugalom váltotta fel a vad zsivajt, amely néhány pillanattal ezelőtt betöltötte az odút.
A gyertya, amelyen kövér faggyúgömb dudorodott, alig-alig világította meg a tágas hodályt, a parázs hamvába holt, és mindezek a szörnyeteg fejek torz árnyakat vetettek a falakra és a mennyezetre.
Semmi más nesz nem hallatszott, csak a szundikáló részeg öreg ember egyenletes szuszogása.
Marius feszülten várakozott; minden, ami történt, csak fokozta izgalmát. A rejtély egyre jobban megsűrűsödött. Ki volt az a "Kicsike", akit Thénardier "Pacsirtá"-nak is nevezgetett? Vajon az ő Ursule-je volt? A fogoly a "Pacsirta" szó hallatára szemlátomást közömbös maradt és a világ legtermészetesebb hangján felelte: "Nem tudom miről beszél." Viszont a két betűnek, az U. F.-nek megvolt a magyarázata: Urbain Fabre, tehát Ursule-t nem Ursule-nek hívják. Marius az egészből ezt értette meg a legvilágosabban. Valamiféle irtózatos igézet szögezte oda megfigyelőhelyéhez, ahonnan áttekinthette az egész jelenetet. Szinte eszmélni és mozdulni sem tudott, valósággal megbénították ezek a szeme láttára lefolyt undorító események. Várakozott, reménykedett, hogy valami történik, mindegy, akármi, de nem tudta összeszedni gondolatait s nem tudott állást foglalni.
– Mindenképpen megtudom, hogy ő-e a Pacsirta – évődött magában –, mert Thénardier-né idehozza. Akkor minden tisztázódott s én, ha kell, életemet és véremet adom, de kiszabadítom őt! Semmi sem állhatja utamat!
Majdnem félóra telt el így. Thénardier mintha sötét elmélkedésbe merült volna. A fogoly meg se moccant. Mariusnak azonban úgy rémlett, mintha néhány perce időközönként fojtott kis neszezést hallana a fogoly felől.
Egyszerre csak Thénardier odaszólt a fogolynak:
– Fabre úr, ide hallgasson: jobb lesz, ha mindjárt megmondom önnek.
Nyilvánvaló volt, hogy erre a néhány szóra magyarázat következik.
Marius odafigyelt. Thénardier folytatta:
– Ne türelmetlenkedjék, a feleségem mindjárt itt lesz. Úgy gondolom, hogy a Pacsirta valóban az ön leánya, és én egészen természetesnek tartom, hogy ön vigyáz rá. Csakhogy hallgasson ide egy kicsit. Feleségem az ön levelével beállít hozzá. Megmondtam a feleségemnek: öltözzön úriasan – amint ön is látta –, olyan finoman, hogy az ön kisasszony-lánya ellenkezés nélkül vele menjen. Mind a ketten beszállnak a bérkocsiba, a cimborám mögöttük. Valahol a sorompón túl egy kordé várakozik, két pompás ló van elébe fogva. Odaviszik az ön kisasszony-lányát. Kiszáll a bérkocsiból. Cimborám beszáll vele a kordéba, feleségem visszatér ide és jelenti: Megtörtént! Az ön kisasszony-lányának a haja szála se görbül meg, a kordé olyan helyre viszi, ahol biztonságban lesz, és ön vissza is kapja abban a pillanatban, amikor ideadja nekem azt a nyavalyás kétszázezer frankot. Ha ön a rendőrség kezére juttat engem, a cimborám belefojtja a szuszt a Pacsirtába. Erről van szó!
A fogoly meg se mukkant. Thénardier kisvártatva folytatta:
– Amint látja, egyszerű az egész. Semmi baja se lesz, hacsak önmaga nem okoz bajt. Én őszintén megmondok mindent. Előre figyelmeztetem azért, hogy tisztában legyen mindennel,
Szünetet tartott, a fogoly azonban nem törte meg a csendet, és Thénardier tovább beszélt:
– Mihelyt a feleségem visszaérkezik és jelenti nekem, hogy: "A Pacsirta úton van", szabadon bocsátjuk önt, és hazamehet aludni. Ebből is láthatja, hogy nincs semmiféle bűnös szándékunk.
Marius fején rettenetes elképzelések viharzottak át. Micsoda? A kislányt elrabolták, de nem idehozzák? Valamelyik szörnyeteg ismeretlen helyre hurcolja? Hová?… És hátha éppen ő az? És most már világos, hogy ő az! Marius úgy érezte, hogy eláll a szívverése. Mitévő legyen? Adja le a pisztolylövést. Törvény kezére juttassa ezt az egész bitang bandát? De hisz az a taglós bandita akkor is kisiklik a markukból a kislánnyal együtt, és Mariusnak most eszébe jutottak Thénardier szavai: Ha ön a rendőrség kezére juttat engem, a cimborám belefojtja a szuszt a Pacsirtába. Csak most sejlett föl benne ezeknek a szavaknak a rémületes jelentősége.
Most már érezte, hogy nemcsak az ezredes végrendelete bénítja meg, hanem még a maga szerelme is, és az, hogy imádottja halálos veszedelemben forog.
Már több mint egy órája tartott ez az irtózatos feszültség és szinte pillanatonként más-más jelleget öltött. Mariusnak volt ereje sorra végiggondolni az elképzelhető legfájdalmasabb lehetőségeket, de hiába keresett valami biztatót, semmit sem talált. Gondolatainak háborgása szöges ellentéte volt a bűntanya komor csöndjének.
A mély csöndet egyszerre csattanás szakította meg: nyílt és csukódott a lépcső ajtaja. A gúzsba kötött fogoly megmozdult.
– Itt a feleségem – szólalt meg Thénardier.
Csakugyan – még jóformán ki se mondta –, Thénardier-né robbant be a szobába; kivörösödött, fulladozott, zihált, szeme szikrákat vetett, két otromba mancsával a két combjára csapott és máris rikácsolt:
– Hamis cím!
Az a bandita, aki elkísérte, most felbukkant mögötte és mindjárt a kezébe vette a taglóját.
– Hamis cím? – visszhangozta Thénardier.
Az asszony rákezdte:
– Nyoma sincs! A Saint-Dominique utca 17-es számban semmiféle Urbain Fabre úr nincs! Hírét se hallották!
Izgalmában elfulladt a szava, de aztán újra megeredt:
– Thénardier úr! Ez az öreg csúnyán bolonddá tett téged! Lám, túlságosan jó ember vagy! Én a te helyedben azzal kezdtem volna, hogy szétverem a pofáját! Ha meg pimaszkodott volna, én bizony élő-elevenen megsütöm! Kényszeríteni kellett volna, hogy köpjön, s megmondja, hol van a lánya és hol van eldugva a pénze! Én bizony így intéztem volna el ezt az egészet, de így ám! Jól mondják, hogy a férfiak butábbak, mint a nők! Nyoma sincs! Tizenhetes szám! Csak egy nagy kocsikapu! A Saint-Dominique utcában nincs Fabre úr! És ez a hajsza, és borravaló a kocsisnak és minden! Beszéltem a kapussal meg a feleségével – jól megtermett, jóképű asszony –, nem ismerik ezt a pofát!
Marius föllélegzett. A kislány, Ursule vagy Pacsirta – maga se tudta már, hogyan nevezze –, megmenekült.
Thénardier, miközben a felesége nekidühödten rikácsolt, fölült az asztalra, néhány pillanatig meg se mukkant, lelógó jobb lábával harangozott, arcán szilaj révület ült, az izzó parázsba bámult.
Végül lassú és furcsán rideg hanglejtéssel rászólt a fogolyra:
– Hamis cím? Hát mire számítottál?
– Arra, hogy időt nyerjek! – csattant fel a fogoly hangja.
És ugyanebben a pillanatban letépte magáról a köteleket: mind át volt vágva. Már csak az egyik lába volt odakötözve az ágyhoz
És mielőtt még a hét férfi ráeszmélt és nekirugaszkodott volna, lehajolt a kandallóhoz, kinyújtotta kezét a serpenyő iránt, aztán fölegyenesedett, és most Thénardier, Thénardier-né és a banditák – akik rémületükben az odú sarkába tódultak – dermedten nézték őt, amint majdnem egészen feloldozottan, fenyegető testtartásban, magasan feje fölé emeli a vörösen izzó feszítővasat, amely kísérteties fényben villódzott.
A Gorbeau-házban lezajlott orvtámadás ügyében később megtartott bírói vizsgálat megállapította, hogy a rendőrség, mikor helyszíni szemlét tartott az odúban, egy darab különleges szakértelemmel megcsiszolt és kettéfűrészelt tíz-centime-ost talált; ez a tíz-centime-os a kézügyesség olyan csodája volt, amilyent csak a fegyencek türelme tud alkotni az alvilágban az alvilágnak, olyan csoda, amely nem egyéb, mint a szökés szerszáma. Egy csodálatos művészetnek ezek a félelmetes és elmés alkotásai éppolyan rangúak az ötvösségben, mint a költészetben a tolvajnyelv szóképei. A fegyháznak is vannak Benvenuto Cellinijei,* mint ahogy a nyelvnek megvannak a maga Villonjai. Az a szerencsétlen, aki mindenáron meg akar szökni, módját ejti, nemegyszer minden szerszám nélkül, hogy egy bugylibicskával, egy rozoga késsel két vékony lemezzé fűrészeljen egy sout, kivájja mind a két lemezt úgy, hogy a veretek épségben maradjanak, és csavarmenetet vágjon a sou-szeletekbe úgy, hogy a két lemezt megint egybe lehet illeszteni. Ez valóságos doboz: tetszés szerint becsavarható és kicsavarható. Ebbe a dobozkába órarugót rejtenek, és ez az órarugó, ha ügyesen megmunkálják, átvág akár tömör lábpereceket és vasrudakat is. Azt gondolják, hogy a szerencsétlen fegyencnek egyetlen sou van kezében, dehogyis, a szabadsága van a kezében. A későbbi rendőri nyomozás során ilyen tíz-centime-ost találtak az odúban, az ablak melletti ágy alatt, nyitva, két darabban. Ugyancsak találtak egy kékacél-fűrészt, amelyet bele lehetett rejteni a tíz-centime-osba. Valószínű, hogy mikor a banditák megmotozták a foglyot, nála volt a tíz-centime-os, de sikerült a markában elrejtenie, s mikor aztán felszabadult a jobb keze, kicsavarta, és a fűrésszel szétvágta a köteleket, amelyekkel gúzsba kötötték: talán ez a magyarázata, hogy Marius fojtott neszezést vett észre és szemmel alig látható mozdulatokat.
A fogoly nem hajolhatott le, mert félt, hogy elárulja magát, tehát a bal lábán nem vághatta át a gúzst.
A banditák föleszméltek iménti megdöbbenésükből.
– Légy nyugodt – szólt oda Bigrenaille Thénardier-nek. – Egyik lába még benne van a gúzsban és ebből ugyan nem kecmereg ki. Jótállok érte. Én magam csomóztam oda a patáját.
Most azonban felcsattant a fogoly hangja:
– Gazemberek vagytok, de az életem nem ér annyit, hogy mindenáron védelmezzem. De ha azt képzelitek, hogy kicsikartok belőlem egy szót is, vagy kényszeríthettek, hogy azt írjam, amit nem akarok írni, s azt mondjam, amit nem akarok mondani, akkor…
Bal karján felgyűrte a kabátujját s így folytatta:
– Ide nézzetek!
És abban a pillanatban kiegyenesítette karját és csupasz húsára rányomta az izzó feszítővasat, amelyet fanyelénél fogva jobb kezében tartott.
Hallatszott, amint serceg a megperzselt hús, az odúban a kínzókamrák jellegzetes bűze áradt szét. Marius az irtózattól bódultán megtántorodott, maguk a banditák is megborzongtak, a furcsa öregember arca alig vonaglott meg, és miközben az izzó vas belemélyedt füstölgő sebébe, érzéketlenül, szinte fenségesen nyugtatta Thénardier-n szelíd tekintetét, amelyben nem volt gyűlölet, s amelyben a szenvedés derűs fenségbe enyészett.
Nagy és nemes jellemű emberekből a testi fájdalomban vergődő húsnak és érzékeknek a lázadozása kiugrasztja a bátorságot és odavarázsolja a homlokukra, mint ahogy a katonalázadások rákényszerítik a vezért, hogy előbújjon.
– Nyomorultak – folytatta –, ne féljetek tőlem jobban, mint amennyire én félek tőletek!
Kirántotta sebéből a feszítővasat, kiröpítette a nyitva hagyott ablakon, a borzalmas izzó szerszám kerengve-forogva tűnt el az éjszakában, valahol messze lezuhant és a hóban kihunyt.
A fogoly megint megszólalt:
– Tegyetek velem, amit akartok!
Már fegyvertelen volt.
– Fogjátok le! – mondta Thénardier.
Két bandita vállon ragadta, és a hasbeszélő hangú álarcos odadobbant elébe, készenlétben, hogyha csak megmoccan, a kulcsának egyetlen csapásával szétverje a koponyáját.
Ugyanakkor Marius lentről, a válaszfal tövéből, de olyan közelről, hogy nem láthatta, kik beszélnek, ezt a fojtott hangon lepergő párbeszédet hallotta:
– Már csak egyet tehetünk.
– Agyonvágni.
– Úgy van.
Férj és feleség tanácskozott így.
Thénardier lassú léptekkel az asztalhoz ment, kihúzta a fiókját és kivette belőle a kést.
Marius a pisztolya agyát szorongatta. Elképzelhetetlenül tanácstalan volt. Már egy órája két hang feleselt a tudatában, az egyik arra biztatta, hogy teljesítse apja végső akaratát, a másik azt harsogta, hogy segítsen a foglyon. Ez a két hang egyfolytában, szakadatlanul küszködött egymással, és ez a haláltusa kínjaival gyötörte meg őt. Mostanig még halványan reménykedett, hogy talál valami módot a két kötelesség összeegyeztetésére, de semmi elfogadhatót nem tudott kisütni.
Mindazonáltal a halálos veszély sürgette, tovább várni egy másodpercig sem lehetett. Thénardier ott állt néhány lépésnyire a fogolytól, késsel a kezében, és gondolataiba mélyedt.
Marius riadtan jártatta körbe a szemét: a kétségbeesés gépies kapaszkodása volt ez, az utolsó szalmaszál.
Egyszerre csak megremegett.
A teliholdnak egy éles sugara rávilágított egy papírlapra, lent a lábánál, az asztalon, mintha meg akarta volna mutatni neki. Ezen a papírlapon szemébe ötlött az a nagybetűs sor, amelyet épp ma reggel írt rá az idősebbik Thénardier-lány.

"ITT VANNAK A ZSARUK!"

Világosság villant Marius agyában, egy ötlet: itt volt a mód, amelyen törte a fejét, a megoldása annak az irtózatos bökkenőnek, ami gyötörte: megkíméli a gyilkost és megmenti az áldozatot. Letérdelt a fiókos szekrényen, kinyújtotta a karját, elkapta a papírlapot, óvatosan lefejtett a válaszfalról egy darabka gipszet, becsomagolta a papírba és a falhasadékon át bedobta az odú közepébe.
Éppen jókor. Thénardier legyőzte magában a félelem utolsó tiltakozását is – vagy az utolsó lelkiismereti gátlást – és megindult a fogoly felé.
– Valami beesett ide! – kiáltotta oda Thénardier-né.
– Mi az? – mondta rá a férje.
Az asszony fölpattant és fölvette a papirosba csomagolt törmeléket. Odaadta a férjének.
– Honnan esett be? – kérdezte Thénardier.
– A teremtésit! – vágta rá az asszony. – Ugyan merről jöhetett ide, mi? Az ablakon át repült be.
– Láttam is röptében – szólalt meg Bigrenaille.
Thénardier gyorsan kibontotta a papirost és odatartotta a gyertyához.
– Hisz ez Éponine írása. Mi a fenét?
Intett a feleségének, aki nagy sebbel-lobbal odasietett – és megmutatta neki a papírlapra írt sort, aztán fojtott hangon odaszólt:
– Gyorsan! A kötéllétrát! Hagyjuk itt a zsákmányt a csapdában és iszkoljunk innét!
– El se vágjuk a nyakát ennek a pofának? – kérdezte Thénardier-né.
– Nincs időnk rá.
– Merre? – szólalt meg újra Bigrenaille.
– Az ablakon át – felelte Thénardier. – Mivel Ponine az ablakon dobta be a követ, nyilvánvaló, hogy ezen az oldalon még nem zárták körül a házat.
A hasbeszélő hangú álarcos letette a földre óriási kulcsát, a levegőbe emelte két karját és háromszor egymás után gyorsan marokra zárta mindkét kezét, közben egy szót sem szólt. Olyan volt ez, mint ahogy riadójelet adnak a legénységnek. A banditák, akik a foglyot lefogták, most eleresztették; a kötéllétrát egy pillanat alatt legöngyölítették és két vaskampóval szilárdan az ablakpárkányhoz erősítették.
A fogoly oda se figyelt, hogy mi történik körülötte. Mintha elrévedezett vagy imába merült volna. Amint a kötéllétrát odaerősítették, Thénardier elkiáltotta magát:
– Gyere, feleség!
És máris rohant az ablak felé.
De mikor ki akart lépni rajta, Bigrenaille gorombán elkapta nyakát.
– Azt már nem! Hekás, vén kujon! Csak utánunk!
– Csak utánunk! – üvöltöttek a banditák.
– Ne gyerekeskedjetek – mondta Thénardier –, időt veszítünk. Sarkunkban vannak a rendőrök!
– Hát jó – szólalt meg az egyik bandita –, húzzunk sorsot, hogy ki legyen az első.
Thénardier felordított:
– Megbolondultatok! Megkergültetek! De ilyen tökfejű csűrhét! Elvesztegetni az időt, ugye? Sorsot húzni, ugye? Megnyálazott ujjal? Szalmaszálakkal? Felírni a nevünket? Mind sapkába tenni!…
– Felajánlhatom a kalapomat? – süvöltött be egy hang az ajtó küszöbétől.
Mindnyájan odafordultak. Javert volt.
Kezében tartott kalapját mosolyogva előrenyújtotta.

XXI

Mindig az áldozatok letartóztatásával kellene kezdeni

Amint az éj leszállt, Javert lesbe állította néhány emberét, s maga is megbújt a Barriéres-des-Gobelins utca fáinak fedezéke mögött, szemben a Gorbeau-házzal, a körút túlsó oldalán. Azzal kezdte, hogy kivetette "hálóját", hogy megfogja benne a két kislányt, akiket őrszemül állítottak oda figyelni a bűntanya környékét. De csak Azelmát sikerült "hűvösre" tennie. Éponine bizony nem volt az őrhelyén, eltűnt, és Javert nem tudta lefülelni. Utána a leshelyére ment és fülelt, mikor hallja meg a megbeszélt jeladást. A bérkocsi jövése-menése nagyon nyugtalanította. Végül is türelmetlenkedni kezdett s mivel bizonyosra vette, hogy itt "darázsfészek" lappang, bizonyosra vette, hogy itt "darázsfészek" lappang, bizonyosra vette, hogy most aztán sikerül a "találka", s mivel többet is felismert a banditák közül, akik bementek: végül is úgy döntött, hogy nem várja meg a pisztolylövést, hanem bemegy.
Emlékszünk rá, hogy nála volt Marius kapukulcsa.
Éppen jókor érkezett.
A megriadt banditák a szerszámaikért rohantak, amelyeket a menekülés izgalmában otthagytak szanaszét, az odú sarkaiban. Egy másodperc sem telt bele, és az a hét rémítő alak máris tömörült, védelmi állásban, egyik a taglójával, másik a kulcsával, harmadik az ólmosbotjával, a többiek lemezvágó ollóval, feszítővassal, kalapáccsal, Thénardier késsel a markában. Thénardier-né fölkapta azt az óriási kockakövet, amely ott volt az ablak melletti szögletben, s amelyet a lányai zsámolynak használtak.
Javert fejébe vágta kalapját, karjait keresztbe fonta és kettőt lépett előre a szobában, botját a hóna alatt tartotta, kardját a hüvelyében.
– Állj! – vezényelt. – Nem az ablakon át mentek ki, az ajtón fogtok kimenni! Ez nem olyan veszélyes. Ti heten vagyok, mi tizenöten, ne menjünk ölre, mint holmi auvergne-i parasztok. Legyünk illedelmesek!
Bigrenaille kivette a zubbonyában eldugott pisztolyt, kezébe nyomta Thénardier-nak és a fülébe súgta:
– Ez Javert. Erre az emberre nem merek rálőni. Te talán mersz, mi?
– Hogy a fenébe ne! – vágta rá Thénardier.
– Hát akkor lőj!
Thénardier fölkapta a pisztolyt és megcélozta Javert-t.
Javert három lépésnyire volt tőle. Mereven rászögezte a szemét és csak ennyit mondott:
– Ne lőj, hallod-e! Úgysem sül el!
Thénardier elcsattantotta a ravaszt. A pisztoly csütörtököt mondott.
– Ugye megmondtam! – vágta rá Javert.
Bigrenaille odadobta az ólmosbotját Javert lába elé.
– Te vagy az ördögök császárja! Megadom magam!
– Hát ti? – kérdezte Javert a többi banditát.
Ezt felelték:
– Mink is.
Javert nyugodtan mondta rá:
– Ez az, rendben van. Ahogy megmondtam: illedelmesek vagytok!
– Csak egyet kérek – szólalt meg újra Bigrenaille –, amíg bent vagyok a hűvösön, ne sajnáljanak tőlem egy kis dohányt.
– Meglesz – mondta rá Javert.
Megfordult és hátraszólt:
– Most bejöhettek!
Javert vezényszavára egy szakasz rendőr rohant be kivont karddal s velük együtt ólmosbotokkal és fütykösökkel fölfegyverzett titkosrendőrök. A banditákat megbilincselték. Az egyetlen gyertya alig-alig világította meg ezt az emberbolyt, amely árnyékokkal sötétítette be a bűntanyát.
– Megbilincselni valamennyit! – vezényelte Javert.
– Ide gyertek, hé! – ordította egy hang, amely nem férfihang volt ugyan, de azért senki se merte volna azt mondani róla, hogy női hang.
Thénardier-né bevette magát az ablak melletti sarokba: ő volt az, akiből kiböffent ez az ordítás.
A rendőrök és a detektívek hátrahőköltek.
A nő ledobta sálját, de a fején hagyta kalapját; férje összegubbaszkodott mögötte, szinte eltűnt a földre hullt sál alatt, a némber a testével födözte, a kockakövet pedig két kézzel a feje fölé emelte s hátralendítette, mint egy nő-gigász, aki épp sziklatömböt röpít messzire.
– Vigyázz! – rikácsolta.
Valamennyien visszaözönlöttek a folyosó irányában. A padlásszoba közepe jó darabon üresen maradt.
Thénardier-né egy pillantást vetett a banditákra, akik tűrték, hogy megbilincseljék őket, és rekedt torokhangon odadörmögte:
– Gyáva kutyák!
Javert elmosolyodott s megindult a szoba üres közepe felé, amelyet Thénardier-né szigorúan szemmel tartott:
– Egy lépést se, takarodjon innen! – visította. – Különben agyonlapítlak!
– Ez aztán a gránátos! – kiáltott fel Javert. – Hallod-e, mama, neked olyan szakállad van, mint egy férfinak, de nekem olyan karmaim vannak, mint egy némbernek!
– Gyere, feleség!
És csak ment tovább, előre.
Thénardier-né, csapzott hajjal, eltorzult arccal szétvetette lábait, testét hátrafeszítette és a kockakövet eszeveszetten Javert fejéhez röpítette. Javert lehajolt. A kockakő fölötte repült el, nekivágódott a szemközti falnak, nagy darab vakolatot vert le róla, aztán egyik sarokból a másikba pattant, az odún keresztül, amely szerencsére majdnem üres volt, s végre visszaugrott, és Javert sarka mellett elpihent.
Ebben a pillanatban Javert odaért a Thénardier-házaspárhoz. Egyik vaskos tenyere lecsapott az asszony vállára, a másik a férfi fejére.
– A bilincseket! – kiáltotta.
A rendőrök visszaözönlöttek, és Javert parancsát néhány másodperc alatt végrehajtották.
Thénardier-né megtörtén bámulta a maga meg a férje megbilincselt kezeit, a földre vetette magát és sírva sikoltotta:
– A lányaim!
– Hűvösön vannak – mondta rá Javert.
Közben a detektívek észrevették a részeg embert, aki ott aludt az ajtó mögött, és fölrázták. Föl is ébredt és ezt dadogta:
– Kész, Jondrette?
– Igen – felelte rá Javert.
A hat megbilincselt bandita csak állt; egyébként még mindig olyanok voltak, mint a kísértetek: három kormos, három álarcos.
– Csak hagyjátok magatokon az álarcot – szólt rájuk Javert.
Aztán ellépett előttük, olyan ábrázattal, mint II. Frigyes a potsdami katonai díszszemlén és odaszólt a három "kályhás"-nak:
– Jó napot, Bigrenaille! Jó napot, Brujon! Jó napot, Deux-Milliards!
Utána a három álarcoshoz fordult, és a taglósnak odaszólt:
– Jó napot, Gueulemer!
És a vasdorongosnak:
– Jó napot, Babet!
És a hasbeszélőnek:
– Szervusz, Claquesous!
Ebben a pillanatban észrevette a banditák foglyát, aki azóta, hogy a rendőrök bejöttek, egyetlen hangot sem adott, és a fejét is lehajtotta.
– Oldozzátok fel az urat! – rendelkezett Javert. – És senki se távozhat!
Ezzel fölényesen odaült az asztalhoz – amelyen ott maradt a gyertya meg az írószerszámok –, okiratpapírost húzott ki a zsebéből és nekifogott a jegyzőkönyv megírásának.
Miután leírta az első sorokat, vagyis a mindig azonos állandó bevezető mondatokat, föltekintett:
– Hozzák ide elém azt az urat, akit ezek az uraságok megkötöztek.
A detektívek körülnéztek.
– Nos, hol van? – kérdezte Javert.
A banditák foglya, Leblanc úr, Urbain Fabre úr, Ursule vagy a Pacsirta apja: eltűnt.
Az ajtót őrizték, de az ablakot nem. Mihelyt meggyőződött róla, hogy feloldozták, és mialatt Javert a jegyzőkönyvet írta, felhasználta a zűrzavart, a kavarodást, a tolongást, a félhomályt és azt a pillanatot, amikor elterelődött róla a figyelem: és kilendítette magát az ablakon.
Egy detektív odarohant a padlásablakhoz és kinézett rajta. Odakint híre-hamva se volt senkinek.
A kötéllétra még mindig rengett.
– A kutyafáját! – sziszegte Javert. – Tán épp ez lett volna a legjobb falat!

XXII

A kisfiú, aki a második kötetben visított*

[(* Második rész. III. könyv, I. fejezet: A vízkérdés Monfermeilben.)]
Egy nappal azután, hogy az Ispotály körúti házban ezek az események lezajlottak, a jobb oldali fasorban, a fontainebleau-i vámsorompó irányában egy kisfiú haladt: mintha az Austerlitz-hid felől jött volna. Az éjszaka koromsötét volt. A kisfiú sápadt, sovány, öltözete néhány rongy, vászonnadrágot hordott februárban és torkaszakadtából énekelt.
A Petit-Banquier utca sarkán vénasszony turkált görnyedten egy szemétrakásban, az utcai lámpa derengő fénye mellett; a kisfiú arra menet meglökte, aztán hátraugrott és elrikkantotta magát:
– Ejha! Én meg óriási, de óriási kutyának néztem ezt az izét!
Ezt a második "óriási"-t olyan csúfondárosan öblös hanghordozással ejtette ki, amelyet csak nagybetűkkel lehetne némiképp érzékeltetni; így, óriási, ÓRIÁSI kutya!
A vénasszony mérgesen felegyenesedett:
– Ebadta kölyke! – mordult rá. – Ha éppen nem hajoltam volna le, esküszöm, fenéken rúgtalak volna!
A kisfiú már tisztes távolban volt tőle.
– Kuss, kuss! – rikkantotta el magát. – Most már igazán azt hiszem, hogy nem tévedtem.
A vénasszony fulladozott fölháborodásában, egészen kiegyenesedett, és az utcai lámpa vörhenyes derengése belevilágított fakó arcába, melyet szögletek és ráncok szántottak keresztül-kasul és a szája két csücskét összekötő szarkalábak. Teste beleveszett a homályba, és csak a fejét lehetett látni. Mintha a megtestesült kórság lett volna, csak valami derengés rajzolta bele az éjszakába. A kisfiú figyelmesen nézte.
– Asszonyom – mondta –, ön sem éppen az a szépség, aki kedvemre való volna!
Aztán megint útnak eredt és tovább énekelt:

Rúgombúgom a király
Gólyalábon lépeget,
Vadászgatni el-kijár…

A három verssor után abbahagyta. Odaért az 50-52. szám elé és mivelhogy a kapu zárva volt, elkezdte rugdosni, döngő és hősies rúgásokkal, amelyek inkább a lábain lötyögő férficipőkre vallottak, mint a bennük megbúvó gyermeklábakra.
De a vénasszony, akibe a Petit-Banquier utca sarkán belebotlott, utánaszaladt, rettentő sikoltozás és handabandázás közben.
– Mi az? Mi az? Úristen! Betörik a kaput! Összedöntik a házat!
A rugdosódás folytatódott.
A vénasszony már a tüdejét kikiabálta:
– Hát így teszik tönkre manapság az épületeket!
Egyszerre csak abbahagyta: fölismerte a gamint.
– Ejha! Hiszen ez az ördögfióka!
– Nini, hisz ez a vénasszony – mondta rá a kisfiú. – Jó napot Burgon-gyöngyöm. Jöttem meglátogatni a családfámat!
A vénasszony furcsa fintorral felelt, amely – bármily csodálatra méltó rögtönzése volt is a kórságból és rútságból táplálkozó gyűlöletnek –, sajnos, beleveszett az éjszakába. Ezt felelte rá:
– Nincs itthon senki, te bugris!
– Ejha! – vágta rá a kisfiú. – Hát hol az apám?
– A dutyiban.
– Tyű! Hát az anyám?
– A Saint-Lazare-ban.*
– Jó-jó, és hát a testvéreim?
– A Madelonettes-börtönben.
A kisfiú megvakarta a füle tövét, ránézett Burgon nénire és csak ennyit mondott:
– Ejha!
Aztán megperdült a sarkán, és egy pillanat múlva a vénasszony, aki megállt a küszöbön, hallotta, amint a téli szélben megborzongó szilfák alatt távozóban ezt énekelte csengő fiatal hangján:

Rúgombúgom a király
Gólyalábon lépeget,
Vadászgatni el-kijár
Varját lőni eleget.
Ki alája bújt bújába,
Belekerült két sou-jába.

JEGYZETEK

Bienvenu Myriel úr volt Digne püspöke – Hugo megtörtént esetekből merítette az ötletet Myriel püspök és Jean Valjean alakjához. 1806-ban Digne alpesi városka püspöke, Bienvenu de Miollis, házába fogadott egy Pierre Maurin nevű szabadult fegyencet, aki öt esztendőt töltött rabságban, mert kenyeret lopott egy pék kirakatából. A történet megragadta a fiatal Hugo képzeletét, már 1828-ban adatokat gyűjtött róla, tanulmányozta Digne múltját és Miollis életrajzát. Noha az eset és A nyomorultak végleges megszövegezése között több mint fél évszázad telt el, a könyv megjelenése után Miollis családja tiltakozott, mert sérelmesnek vélte azt a módot, ahogy Myriel jellemének megrajzolásában Hugo felhasználta az igazi digne-i püspök életrajzának vonásait. Tiltakozott az egykorú klerikális sajtó is. Különösen rossz néven vette azt a jelenetet, melyben Hugo a konventtaggal szembesíti Myrielt (Első könyv, X). Bienvenu de Miollis – úgymond – nem kérhette és nem is kérte egy királygyilkos áldását.

1793 tragikus eseményei – a nagy forradalom Robespierre nevéhez fűződő szakasza, a Népjóléti Bizottság plebejus diktatúrája.

A koronázás idején – Napóleon császárrá koronázása 1804. december 2-án.

lazaristáknak – katolikus missziós papok kongregációja, melyet Paulai Szent Vince alapított 1624-ben, a párizsi Saint-Lazare kórházban. Innen a nevük.

az Ötszázak Tanácsának – az Ötszázak Tanácsa a törvényhozó testület alsóháza volt a Direktórium idején. A forradalmi naptár VIII. évének Brumaire 18-án (1799. november 9-én) Bonaparte gránátosaival szétkergette a tanácsot és bevezette a konzulátus intézményét. Az Ötszázak közül csupán ötvenen támogatták az államcsínyt.

Bigot de Préameneu (1747-1825) – jogtudós, a Napóleon-törvénykönyv egyik szerkesztője.

Bienvenu méltóságos úr – a név jelentése szó szerint: "szívesen látott", "örömmel fogadott".

Szent Ágoston (354-430) – Hippo püspöke, a legjelentősebb nyugati egyházatya.

Joseph de Maistre (1753-1821) – író és gondolkodó, az ellenforradalom legszélsőségesebb eszméinek képviselője. Szentpétervári esték című művében bámulta a halálbüntetést; a hóhérban a gondviselés eszközét látta.

Cesare Beccaria (1738-1794) – kiváló olasz gondolkodó és büntetőjogi író, Voltaire és Diderot harcostársa. A kínvallatás megszüntetéséért, a halálbüntetés eltörléséért, a büntetések enyhítéséért harcolt.

Josephus Flavius (37-95) – zsidó történetíró. Főműve, A zsidók története, népének története a világ teremtésétől Nero császár koráig.

Onkelos káldeus változatát – ez a káldeus változat valójában Mózes öt könyvének arameus fordítása és értelmezése. Szerzője, Onkelos, állítólag az első század végén élt.

Hugo ptolemaisi püspöknek – ez a "dédnagybácsi" francia irodalomtörténészek véleménye szerint alighanem Hugo fantáziájának terméke.

Baruch – Jeremiás próféta tanítványa a zsidók babylóniai fogsága idején.

Ezdrás (i. e. V. sz.) a zsidók egy részét visszavezette Jeruzsálembe a babylóniai fogságból, és helyreállította Jahve kultuszát. Az egyik ószövetségi könyv szerzője.

Joseph Pitton de Tournefort (1656-1708) – francia botanikus.

Bernard de Jussieu (1699-1777) – francia botanikus.

Carl Linné (1707-1778) – svéd botanikus. Mindhárman jelentős munkák szerzői a növények rendszerezéséről.

Nisi Dominus custodierit domum, in vanum vigilant, qui custodiunt eum. – "Ha az Úr nem őrzi a házat, hiába virrasztanak, akik őrzik azt." (126. zsoltár.)

Te Deum – Téged, Isten (dicsérünk); középkori latin himnusz kezdősora: hálaadó istentisztelet.

Epikurosz (i. e. 341-270) – az ókor egyik nagy materialista és ateista bölcselője. Demokritos atomizmusának folytatója.

Pigault-Lebrun – Guillaume-Charles-Antoine Pigault de l'Épinoy (1753 1835), francia író, szellemes, de gyakran alacsony színvonalú vallásellenes regények és színdarabok szerzője. Különösen a forradalom alatt volt divatban.

d'Argens márki – Jean Baptiste De Boyer d'Argens (1704-1771), francia irodalmár és világfi. Nagy Frigyes porosz király kamarása. Szellemes művei nagyban hozzájárultak a francia felvilágosodás eszméinek nemzetközi elterjedéséhez.

Pyrrhe (i. e. IV. század) – a görög szkeptikus bölcselet megalapítója.

Thomas Hobbes (1588-1679) – angol materialista filozófus.

Jacques-André Naigeon (1738-1810) – Diderot barátja és irodalmi hagyatékának kiadója.

Diderot nem az én emberem – Denis Diderot, a felvilágosodás legkövetkezetesebb materialista gondolkodója nem volt istenhívő; "ideológus"-nak is csupán a szónak abban a különleges értelmében nevezhető, amely Napóleon szájában mélységes ellenszenvet fejezett ki az elméleti gondolkodók iránt. A francia filozófia története Condorcet (1743-1794), Cabanis (1757-1808), Destutt de Tracy (1754-1836) stb. szenzualista iskolájának képviselőit nevezi ideológusnak. Hugo itt a napóleoni korszak hivatalos gondolkodásmódjának torzképét rajzolja meg, a felvilágosodástól örökölt gondolatmenetek összekotyvasztását más elemekkel. A szenátor, miközben elutasítja Diderot-t, "ezt a forradalmárt", sőt Voltaire-t is vakbuzgóságban marasztalja el, a maga zagyva materializmusa, ateizmusa mellett az ősnemzés tudománytalan elméletével és Needhammal érvel.

Jean Tuberville Needham (1713-1781) – angol származású belga pap, a brüsszeli akadémia megalapítója, a vallásos képzeteket igyekezett összeegyeztetni az ősnemzés elméletével. Voltaire több művében támadja Needhamot. Az angolnák ősnemzését Filozófiai Szótárának "Isten" címszava alatt gúnyolja ki.

fiat lux – "legyen világosság" (Genezis I. 3.).

Isis leplét – az egyiptomi istennő leple vagy fátyla a természet titkainak hozzáférhetetlenségét jelképezte.

Tertullianus (kb. 160-240) – pogányból kereszténnyé lett latin egyházi író.

Nem írom meg a Moniteur-ben – Hugo a szenátor szavaival Napóleon jól ismert álláspontjára céloz. A császár nem hitt Istenben, de a vallást hasznos kormányzati eszköznek tartotta. – A Moniteur a forradalmi és császári korszak legjelentősebb lapja volt.

inter pocula – poharazás közben.

Sardanapal – Asszíria királya állítólag i. e. 836-817-ben uralkodott. Az elpuhult életmód, a kicsapongások megtestesítője.

István vértanú – az első keresztény mártír, i. sz. 36 körül.

Telemachos – Odysseus és Pénelopé fia, Minerva vezetésével indult apja megkeresésére. Fénelon Telemachos kalandjai című kiváló pedagógia művének megjelenése után (1699) a kor festőinek divatos témája.

ex abrupto – hirtelen, rögtönzött.

amit ez a szó: 1814 jelent – Napóleon első lemondásának esztendeje a Restauráció kezdete.

XVII. Lajos – a "dauphin"-t, XVI. Lajos fiát, a legitimizmus és királypárti hagyományt ápoló történetírás nevezi XVII. Lajosnak. A gyenge testalkatú gyermek, akit a Konvent Simon varga őrizetére bízott, 1795 júniusában, tehát közel egy esztendővel a jakobinus diktatúra után pusztul el a Temple-börtönben.

Cartouche – eredeti nevén Louis-Dominique Bourgignon, hírhedt zsivány. 1721-ben kerékbe törték a Gréve téren.

Sinite parvulos (… veneri ad me) – "engedjétek hozzám a kisdedeket" (Máté, XIX. 14).

Barrabas – midőn, az újtestamentum elbeszélése szerint, Pilátus megkérdezte a zsidó tömeget, hogy a húsvéti ünnepek alkalmából kit bocsásson szabadon: Jézust vagy a zendülés és gyilkosság miatt fogva tartott Barrabast, a tömeg Barrabast választotta.

Heródes – a "nagy" Heródes, Judea királya az időszámításunkat megelőző évtizedekben, akinek a bibliai hagyomány a betlehemi mészárlást tulajdonítja.

Vermis sum – "féreg vagyok" (latin).

Jacques-Bénigne Bossuet (1627-1704) – meaux-i püspök, francia hitszónok. Egyházpolitikai szempontból a királyi hatalmat erősítő gallikán irányzat híve volt. A protestánsüldözés, amelyről szó van, az úgynevezett "dragonnades". XIV. Lajos dragonyosokat telepített a protestáns családok nyakára, a durva katonák úgy bántak kényszerű vendéglátóikkal, ahogyan meghódított területen szokás.

Jean Baptiste Carrier (1756-1794) – jakobinus túlzó, a nantes-i tömeges vízbefojtásokkal tette hírhedtté nevét. Részt vett Robespierre megbuktatásában, Thermidor után mégis lefejezték.

Nicolas-Auguste de la Beaume-Montrevel márki (1636-1716) – a délvidéki protestánsok kíméletlen üldözője.

Antoine-Quentin Fouquier-Timille (1746-1795) – a Konvent forradalmi törvényszékének közvádlója. Robespierre bukása után kivégezték.

Nicolas Lamoignon de Basville (1648-1724) – a délvidéki protestánsokat irtotta.

Francois-Stanislas Maillard (1763-1794) – francia forradalmár, a Bastille bevételének egyik hőse. Hugo igazságtalan vele szemben, mert ma már konzervatív történészek is elismerik, hogy Maillard inkább mérséklő szerepet játszott az 1792. szeptemberi mészárlásokban.

Gaspard de Saulx-Tavannes (1509-1573) – a Bertalan-éji tömegmészárlás egyik értelmi szerzője.

"Páter" Duchéne – azaz Jacques-René Hébert (1757-1794), akit Hugo a szójáték kedvéért lapjával, a "Pere Duchéne"-nel azonosít, a jakobinusok túlzó szárnyának vezére, a szeptemberi mészárlás egyik kezdeményezője. Robespierre lefejeztette.

Michel Letellier (1648-1719) – jezsuita páter, XIV. Lajos gyóntatója, a janzenisták fanatikusellensége. Nemcsak arra vette rá a királyt, hogy a Port-Royal kolostort leromboltassa, hanem a janzenista apácák tetemeit is kidobatta sírjukból.

Louvois márki – családi nevén szintén Michel Letellier (1641-1691), XIV. Lajos hadügyminisztere, a "dragonnade"-ok értelmi szerzője, Pfalz tartomány véres feldúlásának kezdeményezője.

hugenotta – francia kálvinista. Az elnevezés a német-svájci "Eidgenossen"
("Szövetségesek") szó elferdítéséből ered.

meroving királyok – Franciaország első frank királyi családjának tagjai; az V. század közepétől 751-ig uralkodtak.

urbanissza – a Szent Ferenc-féle klarissza rendből a XIII. század végén kiszakadt apácák.

hazafias pap – azokat a papokat nevezték így, akik a forradalom alatt letették az esküt a klérus polgári alkotmányára.

fogságba került a pápa – miután a pápa vonakodott csatlakozni a kontinentális zárlathoz, Napóleon 1808-ban elfoglalta Rómát, majd 1809-ben elkobozta az Egyházi Állam területeit. A pápa kiátkozással válaszolt. A császár erre elfogatta VII. Piust és 1814-ig Fontainebleau-ban tartotta fogva.

párizsi zsinatjára – ez a zsinat új konkordátum előkészítésére gyűlt össze, melyet VII. Pius kényszerből elfogadott és csakhamar megtagadott.

Fesch bíboros – Joseph Fesch (1763-1839), Napóleon nagybátyja. A forradalom alatt élelmezési megbízott az itáliai hadseregnél. Később visszatért a papi hivatáshoz, Lyon érseke, Franciaország nagykövete lett a Szentszéknél; közvetíteni igyekezett a pápa és a császár közt.

ultramontán – (a hegyeken, az Alpokon túli) – az az irányzat, amely az egyházpolitikában Róma feltétlen elsőbbségét hirdette a nemzeti érdekekkel szemben.

A gallikán irányzat a francia egyház "szabadságait" féltette a pápától. Sokáig élesen szemben állott a pápa csalhatatlanságának tételével, és védelmezte a király, a világi hatalom függetlenségének elvét.

a cannes-i partraszállás – a Száz Nap kezdete. Elba szigetéről jövet Napóleon 1815. március 1-én Cannes közelében lépett francia földre.

1812 – Napóleon végzetes oroszországi hadjáratának esztendeje, a császárság katonai és politikai felbomlásának kezdete.

1814-ben a marsallok magatartása kényszerítette Napóleont arra, hogy Fontainebleau-ban feltétel nélkül lemondjon a trónról.

az austerlitzi csata – "a három császár csatája", Napóleon egyik legfényesebb katonai diadala 1805. december 2-án Morvaországban.

a három varangyot – a Bourbonok címerében díszelgő liliom körvonalai emlékeztették varangyra a Restauráció ellenfeleit.

Szalézi Szent Ferenc (1567-1622) – ellenreformációs szent és hitvitázó.

konklavistának – a konklavista a pápaválasztó bíboros kiszolgálója.

A pallium keresztekkel díszített, hosszú fehér vászoncsík, az érsekek viselik miseruhájuk fölött; a pápa adományozta.

Auditor a szentszéki bírósági tagjának a neve.

Monsignore a pápai prelátusoknak kijáró olasz cím.

Eminenciás a bíborosok címe.

A pápát a bíborosok választják a Vatikán-palotában, melyet a végső döntésig nem szabad elhagyniuk. Az eredményt füstoszlop jelzi az épület előtt várakozó tömegnek.

Juvenalis (i. sz. 60-125) – latin szatirikus költő.

Tacitus (i. sz. 55-120) – a legnagyobb latin történetíró.

Narcissus – a görög monda szerint: ifjú, aki beleszeretett saját tükörképébe.

Aischylos (i. e. 525-456) – a görög tragédia atyja.

talmi Corneille – Jean-Gilbert de Campistron (1656-1723) tehetségtelen drámaíró, Racine barátja. Tiridates című darabját 1691-ben adták elő.

Sambre-Meuse-i sereg – az északi fronton harcoló katonai egység a nagy forradalom alatt. Nevét a francia hadsereg 1789-ben szerzett híres indulója örökíti meg.

Claudius – római császár, i. sz. 41-től 54-ig uralkodott.

Credo in patrem – "Hiszek az Atyában" (latin).

quia multum amavit – "Mert igen szeretett" (Lukács, VI. 47).

mint a brahmin – a brahminokról, a hindu papi kaszt tagjairól az a hiedelem volt elterjedve, hogy az élet egységének tiszteletében a férgeket is megkímélik.

palimpsestus – ókori kézirat, melyre a középkorban új, rendszerint teológiai szöveget írtak. A kivakart eredeti szöveg helyreállítása az ókori irodalom ismeretének egyik fontos forrása.

Marcus Aurelius – római császár, i. sz. 161-tői 180-ig uralkodott: sztoikus filozófus.

XVI. Gergely – 1831-től 1846-ig ült a pápai trónon. Mint az olasz nemzeti egység ellensége, zsarnoki eszközökkel tartotta féken a forradalmi mozgalmakat. Alattvalói ellen több ízben osztrák és francia fegyverek segítségéhez folyamodott. Elitélte a Lamennais-féle szabadelvű katolikus törekvéseket, melyekkel egy időben Hugo is rokonszenvezett.

"pantheista" látszatot – A pantheizmus istent a természettel, a világgal azonosítja. A kifejezést akkoriban a német idealista filozófia elterjedése tette divatossá.

Swedenborg és Pascal – Emmanuel Swedenborg (1688-1772) svéd teozófus és szektaalapító csupán abban hasonlít Blaise Pascalra (1623-1662), hogy eredetileg mindketten matematikával és természettudományokkal foglalkoztak. Swedenborg miszticizmusa rég feledésbe merült; a nagy francia matematikus működése – irracionalizmusa ellenére – jelentős állomás a francia gondolkodás és széppróza történetében.

Avilai Szent Teréz (1515-1582) – a karmelita apácarend reformátora, spanyol misztikus író.

Szent Jeromos (348-420) – latin egyházatya, a Vulgata néven ismert latin bibliafordítás szerzője.

Lucretius (i. e. 98-53) – a latin irodalom egyik nagy alakja. A Természetről (De natura rerum) írott hatalmas lendületű tankölteményében Demokritos és Epikuros materializmusát rendszerezi.

Manu – szanszkszrit nyelven annyi, mint gondolkodó. Hugo talán az egyik félistent, Svayyambhuvát tekinti történelmi személynek. A brahmin hagyomány szerint ez a "manu" a szerzője a hinduk vallási, erkölcsi és társadalmi törvényeinek.

Antoine Droitot (1774-1847) – tábornok, a császári gárda tüzérségének parancsnoka. Napóleon hű embere, Elba-sziget kormányzója a császár első száműzetése idején.

Henri-Gatien Bertrand (1773-1844) – tábornok, Napóleon legszűkebb környezetéhez tartozott. Elbára és Szent Ilona szigetére is elkísérte urát. 1840-ben Párizsba szállította a császár hamvait.

a vallásháborúk – a katolikusok és a hugenották nyolc véres háborúja 1562 és 1598 között. Legismertebb eseménye a Bertalan-éj.

A mindenkit illető kötelességek – Máté evangéliumának V., VI. és VII. része a hegyibeszédet tartalmazza. A VI. rész tárgya: "Alamizsna, könyörgés, böjtölés. Óvás világi lelkülettől." Az V. rész 29. vers: "Ha pedig a te jobb szemed megbotránkoztat téged, vájd ki azt és vesd el magadtól; mert jobb néked, hogy egy vesszen el a te tagjaid közül, semhogy egész tested a gyehennára vettessék." 30. vers: "És ha a te jobb kezed botránkoztat meg téged, vágd le azt és vesd el magadtól; mert jobb néked, hogy egy vesszen el a te tagjaid közül, semhogy egész tested a gyehennára vettessék." A VII. rész 12. vers: "Amit akartok azért, hogy az emberek tiveletek cselekedjenek, mindazt ti is úgy cselekedjetek azokkal; mert ez a törvény és a próféták." A VI. rész 20. vers: "Hanem gyűjtsetek magatoknak kincseket mennyben, ahol sem a rozsda, sem a moly meg nem emészti, és ahol a tolvajok ki nem ássák, sem el nem lopják." A VI. rész vers: "Azért azt mondom nektek: Ne aggodalmaskodjatok a ti eleteti felől, mit egyetek és mit igyatok; sem a ti testetek felől, mibe öltözködjetek. Avagy nem több-é az élet, hogynem az eledel és a test, hogynem az öltözet?" (Károli Gáspár fordítása.)

Gályarab vagyok – az evezős gályák megszűntek a XVIII. százas elején, a gályarab kifejezés azonban megmaradt. A cselekmény ide azokat a nehéz kényszermunkára ítélt fegyenceket nevezték gályaraboknak, akik a touloni kikötő kimustrált hajóin berendezett börtönökbe töltötték büntetésüket.

Medúza – a Medúza fregatt közmondásossá vált hajótörése 1816 július 2-án történt.

Voilá Jean – "Itt a János!"

Floréal – a forradalmi naptár nyolcadik hónapja (április 20-tól május 19-ig).

Másodízben történik – Hugo első ízben 1843-ban Claude Gueux című elbeszélésében foglalkozott a bűnözés és a törvényes megtorlás kérdéseivel Claude Gueux kenyeret lop, s végül megöl egy fegyőrt.

fiziológus – Hugo a kifejezést régies értelemben használja. A "fiziológus" itt afféle lélekbúvár, a jellemek és típusok tanulmányozója.

mint Dante a pokol kapujáról – célzás a híres dantei sorra: "Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel!" (Pokol, III. ének.)

Pierre Puget (1622 1694) – kiváló francia szobrász és festő.

Az 1817-es év – Hugo alighanem emlékezetből, hevenyészett feljegyzések vagy mások elbeszélései alapján rajzolta meg az 1817-es esztendő arculatát. Edmond Biré francia irodalomtörténész vaskos kötetet szentelt ennek a fejezetnek. Megállapította, hogy Hugo adatainak jelentős része téves. E tévedések helyreigazítása azonban csak kivételes esetekben érdekelheti a magyar olvasót.

huszonkettedik esztendejének – a törvényes trónutódlás elve nem vehetett tudomást oly jelentéktelen eseményekről, mint a nagy forradalom, a köztársaság kikiáltása és Napóleon uralkodása. XVIII. Lajos nem 1814-et, hanem 1795-öt – XVII. Lajos halálát – tekintette uralkodása kezdetének.

Bruguiére de Sorsum (1773-1823) – Shakespeare-fordító.

Angouléme hercege (1775-1844) – a későbbi X. Károly fia. Angol csapatok élén vonult be Bordeaux-ba. 1823-ban a spanyolországi hadjárat parancsnoka.

Félicien Pellegrini (1774 1832) a párizsi olasz Opera énekese.

Emilie Bigotlini (?-1858) – a párizsi francia Opera táncosnője.

Charles Potier (1775-1838) és Jacques-Charles Odry (1781-1853) – a párizsi "Variétés" színház színészei.

Madame Saqui (1786-1866) és Forioso (szül. 1786) – a császárság korának híres kötéltáncosai.

Charles-Francois-Louis Delalot (1772-1842) – ellenforradalmár, a Restauráció alatt a Journal des Débats szerkesztője.

Pleignier, Carbonneau és Tolleron – az "Egyesült Hazafiak" nevű titkos társaság vezetőinek felségsértési perét nem 1817-ben, hanem 1816-ban tárgyalta a bíróság. Azzal vádolták őket, hogy összeesküvést szőttek a királyi család ellen, s a Tuileriák felrobbantására készültek. Az apagyilkosok büntetését, a kézlevágást és lefejezést mérték rájuk.

Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord (1754-1838) – a híres francia diplomata, aki minden rendszert kiszolgált.

Joseph-Dominique Louis (1755-1837) – pap, bankár, többszörös pénzügyminiszter, a polgárság érdekeinek jellegzetes képviselője a császárság, a Restauráció és a polgárkirályság idején. Nemcsak Napóleon, de X. Károly megbuktatásában is részt vett.

A Federáció ünnepe a Bastille bevételének első évfordulóján rendezett ünnepély, melyen a király esküt tett az alkotmányra.

A "májusi ünnepség"-en 1815. június 1-én kihirdették az új császári alkotmány felett tartott népszavazás eredményét. – 1 300 000 igen-, 4206 nem – majd Napóleon esküvel erősítette meg a szabadelvűeknek tett engedményeket.

A "Voltaire-Touquet" nem lehetett népszerű 1817-ben, mert Touquet ezredes, volt császári gárdatiszt csak 1821-ben adta ki Voltaire válogatott műveit.

Az Alkotmány-tubákszelencét, Touquet üzleti vállalkozásának termékét is csak 1820-ban kezdték árusítani. Az elnevezés onnan ered, hogy a tubákszelence reklámcéduláin XVIII. Lajos alkotmányának szövege díszelgett – alighanem gúnyból, mert Touquet a Restauráció ellensége volt.

Charles Dautun 1814-ben gyilkolta meg testvérét.

A Medúza fregatt kapitánya, Duroy de Chaumareix az elsők közt hagyta el a süllyedő hajót. Théodore Géricault (1791-1824), a kiváló romantikus festő 1819-ben állította ki híres vásznát, a "Medúza tutajá"-t.

Octave de Séves (és nem Selves), francia katonatiszt (1787-1860) a császárság bukása után mohamedán hitre tért és az egyiptomi hadsereg instruktora lett.

Palais des Thermes – Julianus Apostata római császár palotájának maradványai Párizs közepén, a Cluny-palota területén. Az utóbbi a XIV. században épült: ma múzeum.

Charles Messier (1730 1817) – több üstökös és csillagköd felfedezője.

Duras hercegné – leánykori nevén Claire de Kersaint (1777-1828), Chateaubriand híve; Ourika című regényét 1823-ban adta ki.

Az N-betű – Napóleon monogramja, a császári korszakban emelt vagy átalakított épületeket díszítette.

Mathurin Bruneau (szül. – 1784) – híres kalandor, egy foltozóvarga fia. A Restauráció első éveiben mint trónkövetelő lépett fel. Kiaknázva a XVII. Lajos sorsáról elterjedt meséket azt állította, hogy ő a Simon varga gondjaira bízott trónörökös. A Vendée elvakult royalistái közül sokan támogatták.

Nicolas de Bellart (1761-1826) Párizs főügyésze a Restauráció alatt.

Jacques-Nicolas de Broë (1790-1840) – ügyész, 1821-ben vádat emelt Paul-Louis Courier (1772 1825), a korszak legkiválóbb szabadelvű publicistája ellen.

René de Chateaubriand (1768-1848) – a katolikus romanticizmus vezető írója, a Restauráció alatt külügyminiszter.

Louis-Antoine-Francois Marchan, (1782-1826) – főügyész, szenvedélyes királypárti és jelentéktelen író, Chateaubriand utánzója.

Charles Victor Prévot d'Arlincourt (1789-1856) – rendkívül termékeny, de ma már elfelejtett költő és regényíró.

Marie Cottin (1770-1807) – érzelmes regényei nagy sikert arattak 1800 körül. Claire d Albe 1799-ben jelent meg. A Malek-Adel nem regénycím, hanem a Mathilde című regény egyik hőse.

Angouléme város száz kilométerre fekszik a tengertől.

Ferdinand Paër (1771-1839) – olasz származású zeneszerző, Napóleon, XVIII. Lajos és Lajos Fülöp udvari zenekarainak vezetője.

Edmond Géraud (1775-1831) – újságíró, több érdekes emlékirat szerzője a forradalmi időszakról és a Restauráció koráról. A "Sainte-Avelle-i remete" című dal arról szól, hogy "a kereszt és a rózsafüzér nem gyógyítja a szerelmet".

A Sárga törpe című ellenzéki szatirikus újságot 1815-ben tiltották be. A Tükör első száma csak 1821-ben jelent meg.

A Lemblin kávéház-ban a bonapartista katonatisztek gyülekeztek, a szomszédos Valois kávéház a külföldről hazatért öreg királypárti emigránsok találkozóhelye volt.

Berry hercegét (szül. 1778-ban), X. Károly másodszülött fiát 1820-ban gyilkolta meg Louis-Pierre Louvel nyerges-munkás. Letartóztatása után azt vallotta, hogy 1814 óta készült "a Bourbonok kiirtására". A "szicíliai hercegkisasszony" Berry hercegné (1798-1871) I. Ferenc nápolyi király leányának élete valóságos kalandregény. A Bourbonok bukása után az ellenforradalmi szervezkedés élére állt, partra szállt Dél-Franciaországban, majd megpróbálta fellázítani a Vendée-t Lajos Fülöp ellen, de vállalkozása megbukott. Politikai pályafutásának hatalmas botrány vetett véget: börtönében törvénytelen gyermeket hozott a világra.

Germaine de Staël (1766-1817) – Necker miniszter leánya, kiváló francia írónő, a romantika egyik úttörője. Szabadelvű eszméi miatt Napóleon elüldözte Franciaországból.

Mars kisasszony – eredeti neve Anne-Francoise-Hippolyte Boutet (1779-1847), a múlt század első évtizedeinek egyik nagy színésznője. Kifütyülték, mert Napóleon kedvence volt.

Hugo téved, mikor azt állítja, hogy "a sajtószabadság nagy volt". Éppen 1817 elején hoztak egy törvényt, amely előzetes cenzúrának vetette alá a sajtót.

A Constitutionnel a konzervatív szabadelvűek lapja volt. Megalkudott a XVIII. Lajos-féle alkotmánnyal.

A "Minerve Francaise" 1818-ban alapított, élesebben ellenzéki szabadelvű hetilap. 1820-ban betiltották.

Louis David (1748-1825) – a klasszicizmus legjelentősebb képviselője a francia festészetben; konventtag és a művészetek irányítója a nagy forradalom alatt, majd Napóleon udvari festője.

Antoine-Vincent Arnault (1766-1834) – költő és drámaíró Napóleon környezetéhez tartozott; a Bourbonok száműzték és kizárták az Akadémiából.

Lazare Carnot (1753-1823) – matematikus és államférfi, a Konvent elnöke, a Népjóléti Bizottság katonai ügyeinek vezetője, a "győzelem megszervezője". A Restauráció száműzte, mint "királygyilkost".

Nicolas-Jean-de-Dieu Soult marsall (1769-1851) – Dalmácia hercege, Napóleon egyik legtehetségesebb alvezére. 1814-ben cserbenhagyta a császárt és hadügyminiszter lett XVIII. Lajos kormányában. A Száz Nap alatt ismét Napóleonhoz csatlakozott. A második Restauráció száműzetésbe küldte. Lajos Fülöp idején hadügyminiszter.

IV. Henrik szobrát a forradalom döntötte le.

Redivivus – újjászülető, föltámadó.

Piet úr és René Bacot báró – szélsőjobboldali képviselők.

A "vízparti összeesküvés"-ben "ultra", azaz túlzó királypárti katonatisztek, Simon Canuel tábornok (1767-1841), Chappedelaine stb. vettek részt. Az volt a tervük, hogy elrabolják XVIII. Lajost és arra kényszerítik, hogy lemondjon öccse, a későbbi X. Károly javára. Vízparti összeesküvésnek nevezik, mert az összeesküvők rendszerint a Szajna partján találkoztak.

"A fekete gombostű" – a császári hadsereg tisztjeiből alakult titkos társaság. Delaverdier és Trogoff köztársasági és bonapartista érzelmű tisztek részvételével katonai felkelést készített elő a királyság megdöntésére.

Élie Decazes herceg (1780-1860) – XVIII. Lajos miniszterelnöke és belügyminisztere.

Pierre Lafon (1773-1846) és Francois-Joseph Talma (1763-1826) – kiváló drámai színészek; az utóbbi Napóleon kedvenc színésze.

Charles-Marie de Féletz (1767-1850) és Francois-Benoit Hoffman (1760-1828) – kritikusok, a romantikus irányzat ellenfelei.

Charles Nodier (1780-1844) – költő és regényíró; különösen novellái és meséi maradandó értékűek. A romantikusok szálláscsinálója és barátja. A Thérése Aubert 1819-ben jelent meg.

A római király Napóleon fia, a későbbi Reichstadti herceg.

Az orléans-i herceg a későbbi Lajos Fülöp király.

Trinquelague és Clausel de Coussergues szélsőjobboldali képviselők; Clausel de Montals, az előbbi testvére, pap; Salaberry reakciós képviselő és újságíró (A homályos politikai célzásokat ma már A nyomorultak francia magyarázói sem tudják megfejteni.)

Louis-Benoit Picard (1769-1828) – színész, középszerű, de igen termékeny színdarab- és regényíró.

Cugnet de Montarlot – katonatiszt az "Alvó oroszlán" nevű titkos társaság pörbe fogott tagja.

Charles-Nicolas Fabvrier ezredes (1782-1855) – a fentebb említett Delaverdier-Trogoff-féle összeesküvés egyik vezetője. Később részt vett a görög szabadságharcban.

Nicolas Bavoux (1774-1848) – tanár, a jogi fakultáson tartott előadásaiban keményen támadta a Restaurációt, zavargásokat idézett elő a Sorbonne-on. Elmozdították és bíróság elé állították. Az eset 1819-ben történt.

Charles Loyson (1791-1823) – fiatalon elhunyt tehetséges költő. A "Még ha repül is…" Antoine Lemierre (1723-1793) költő verssorának elferdítése.

Napóleon bukása után Fesch bíboros (lásd fent) kénytelen volt elhagyni Franciaország területét. Egyházmegyéjét 1837-ig Pins adminisztrálta.

A dappes-i völgyet Napóleon Franciaországhoz csatolta, de a bécsi kongresszus 1815-ben Svájcnak ítélte oda. A döntést hosszú vita követte, amely csak 1863-ban ért véget.

Henri Saint-Simon (1760-1825) – az utópista szocializmus egyik vezéralakja nem volt ismeretlen 1817-ben. Több alapvető műve 1817 előtt jelent meg, eszméi már a Restauráció első éveiben széles körben elterjedtek.

A két Fourier: Jean-Baptiste-Joseph Fourier báró (1768-1830), matematikus, fizikus, és Charles Fourier (1772-1837), az utópista szocialista gondolkodó. Hugo jóslata bevált.

Charles-Hubert Millevoye (1782-1816), francia költő 1815-ben tett említést "Lord Baron" költészetéről; az "egy bizonyos" tiszteletlen fordulata azonban Hugo hozzátoldása.

Pierre-Jean David d'Angers (1788-1856) – kiváló francia szobrász. Leghíresebb műve a század első felének nagyjairól mintázott ötszáz érme.

Joseph Caron emigráns abbé (1760-1825), 1817-ben a "nemes árvák intézetének" igazgatója.

Félicité-Robert Lamennais (1782-1854) – teológus és bölcsész, a szabadelvű katolicizmus egyik kezdeményezője. Miután a pápa elitélte a mozgalmat, Lamennais szakított az egyházzal és az utópikus szocializmus álláspontjához került közel.

Vincent-Marie de Vaublanc gróf (1756-1845) – belügyminiszter, 1816-ban kilenc új akadémikust neveztetett ki a királlyal a politikai okokból eltávolítottak helyére.

Guy Delaveau ügyvéd, a jezsuiták és a Kongregáció embere 1821-ben lett Párizs rendőrfőnöke.

Guillaume Dupuytren (1777-1835) – nagy francia sebészprofesszor.

Joseph-Claude-Barthelémy Récamier (1774-1852) – orvos, egyetemi tanár, a vitalista iskola híve, buzgó katolikus és legitimista.

Georges Cuvier (1769-1832) – francia természettudós, az összehasonlító anatómia és az őslénytan megalkotója. Hugo Cuvier vallásos protestáns nevelésére céloz.

Antoine-Augustin Parmentier (1737-1813) – mezőgazdász, a franciaországi burgonyatermelés terén szerzett komoly érdemeket.

Nicolas-Louis Francois de Neufcháteau (1750-1828) – költő, agronómus, államférfi.

Henri Grégoire abbé (1750-1831) igen jelentős szerepet játszott a francia forradalomban. Mint a Konvent tagja, megszavazta a király vád alá helyezését. Nevéhez fűződik a rabszolgaság eltörléséről szóló törvény. Hugo királypárti hevületében verset írt, melyben maga is aljasnak bélyegezte a kiváló államférfit és emberbarátot.

Pierre-Paul Royer-Collard (1763-1845) – spiritualista bölcselő, a képviselőház elnöke a Restauráció alatt.

Gebhard Leberecht von Blücher (1742-1819) – a porosz csapatok parancsnoka a waterlooi csatában.

Artois grófja a későbbi X. Károly.

Ligny és Quatre-Bras – ütközetek a Waterlooi csata előestéjén, 1815. június 16-án.

Please, adjust… – "Távozás előtt hozza rendbe a ruháját" (angol).

Arábia tömjénfüstje… – az akkori aranyifjúság körében elterjedt "Oszkár" című dal refrénje.

Osszián – skót hős és bárd, állítólag a III. században élt. A róla szóló népénekeket James Macphaerson (1736-1796) skót költő adta ki igen önkényes feldolgozásban. A mű Európa-szerte nagy hatással volt a költészet fejlődésére. Divatot teremtett. Az Oszkár név is Macphaerson műve nyomán terjed; el: Oszkár Osszián fia.

kaledon – skót. Kaledónia Skótország ősi neve.

Favourite – azaz "kedvenc", angolosan.

a Saint-Geneviéve hegyen – azaz a diáknegyedben, amely ezen a dombon terül el.

Vaudeville – könnyű fajsúlyú vígjátékok 1792-ben alapított színháza.

Szent Januárius – Nápoly védőszentje, fejét és megalvadt vérét a város székesegyházában őrzik. A nápolyi babona szerint rossz előjel, ha szeptember 19-én, Januárius csodatételének ünnepén a szent vére nem válik cseppfolyóssá.

Castaing – annak a gépnek a feltalálója, amely a pénzérmék oldalát recézi. Hugo alkalmasint arra céloz, hogy a vendéglőben a hamispénzzel is lehetett fizetni.

Jean-Pierre-Jacques-Auguste de Laboume-Rochefort (1778-1852) – elfelejtett író és költő, a XVIII. század hagyományainak folytatója. Felesége, Eleonóra tiszteletére Eleonorarici című művében megírta a híres Eleonórák történetét.

Az almanachok (keepsakes) divatja Angliából került a kontinensre, az első francia almanach azonban csak 1823-ban jelent meg.

Byronizmus – lord Byron borongó-lázadó magatartásának utánzása.

Claude-Étienne Dehincourt (1762-1831) – a Sorbonne jogi fakultásának dékánja.

Jean-Baptiste Blondeau (1784-1854) – a régi jogfelfogás ellensége.

Galatea – tengeri nimfa a görög hitregében. Polyhémos, a félszemű kiklopsz féltékenysége elől menekül.

Erigone – leány Dionysos isten hitregéjében. Apja, Ikarios király, tanította meg Attika lakóit a bor élvezetére.

a canebiére-i nyelvjárás – azaz a marseille-i tájszólás. A Canebiére Marseille főutcája.

Nicolas Coustou (1658-1733) – kiváló szobrász, a három Coustou közül a leghíresebb.

eufonia – szép hangzás.

Psyché – szépséges fiatal leány a görög hitregében. Ámor szerelmese.

Rőtszakállú Frigyes – német-római császár (1123-1190)

Ikonium kisázsiai város, a mai Konya közelében ütközött meg Szaladin szultánnal.

Cythére – a szerelem szigete.

Antoine Watteau (1684-1721) – a "szerelmes mulatozások" nagy festője. Egyik leghíresebb festménye az Indulás Cytherébe.

Nicolas Lancret (1690-1743) – Watteau iskolájának híve; messze elmaradt mesterétől.

Honoré d'Urfé (1568-1625) – az első francia regényíró. Astrée című regényében szerepeltet druidákat, őskelta papokat.

Priapos – a termékenység és a nemzés istene, Venus és Bacchus fia.

Turcaret – Lesage hasonló című vígjátékának hőse, az újgazdag típusa.

Framjois-Joachim de Bernis abbé (1715-1794) – fiatal korában gáláns költő, később érsek, bíboros, a jezsuiták ellensége.

Jean-Baptiste Greuze (1725-1805) – festő, Diderot esztétikai útmutatásait igyekezett megvalósítani; főként kecses zsánerképe és portréi maradandó értékűek.

Toulouse és a spanyolországi Tolosa város nevének nyelvi eredete azonos. Az ókorban Toulouse-t is Tolosának hívták.

Gallega – spanyolgalíciai.

Badajoz – tartomány és város a portugál határon.

Soy de Badajoz… – "Badajozi vagyok; hív a szerelem. Lelkem a szemembe tódul, mert a lábad mutatod."

a Beaujon-domb tetején – Nicolas Beaujon (1718-1799) bankár kertjében működött az akkori idők Angol Parkja.

Asztal alatt a lábak… – Moliére Szeleburdi című bohózatában mondja. Hugo nyilván emlékezetből idéz, mert némileg elferdíti a verset.

Marlyi márványlovak – Guillaume Coustou (1677-1746) gyönyörű szoborpárja a Champs-Élysées bejáratánál. Eredetileg a királyi kastély istállóinak itatóját díszítette Marly-le-Roy-ban.

Hadd térjen vissza Gentből – mikor 1815-ben Napóleon visszatért Elba szigetéről, XVIII. Lajos "Lille grófja" álnéven a belgiumi Gentbe szökött.

Korinthus – a régi Görögország egyik hatalmas városállama, Athén vetélytársa.

Pireus – Athén kikötője.

augusztus tizedikét – 1792. augusztus 10-én a párizsi nép megrohanta a Tuileriákat, és megdöntötte a királyságot.

Caudiumi iga – a Caudium város közelében levő hegyszorosban a samnisok iga alá hajtották a római sereget (i. e. 321-ben).

A Greneta utca 1839. május 12-én, Armand Barbés és Auguste Blanqui felkelési kísérlete alatt véres harcok színhelye volt.

Csak semmi túlbuzgalom! – Talleyrand híres mondása.

Alexandre-Balthasard-Laurent Grimod de la Reyniére (1758-1838) – francia életművész és ínyenc az ínyencek almanachja, avagy a táplálkozási kalendárium kiadója 1803 és 1812 között.

mind csináltak szójátékot – Jézus szójátéka: "Tu es Petrus, et super hanc petram aedificabo ecclesiam meam… Te Péter vagy és ezen a kősziklán építem fel az én anyaszentegyházamat." (Máté, XVI. 18.) A latin nyelvekben a "Péter" és "kőszikla" szó azonos – Mózes szójátéka: mikor Isten közölte a százéves Ábrahámmal, hogy fia születik a kilencvenéves Sárától, "arcára borula Ábrahám és nevete", mire Isten utasította Ábrahámot, hogy "nevezzed annak nevet Izsáknak" (Mózes I. k. XVII. 17.19). "Izhák" ugyanis héberül: "aki nevet". – Aischylos szójátéka: a Heten Théba ellen című darabjában Polyneikest egy helyen "igazi Polyneikes"-nek, azaz nagy veszekedőnek nevezteti; a Polyneikes név ugyanis két görög szó összetétele: sok és veszekedés. – Kleopátra szójátéka Plutarchos Párhuzamos életrajzaiban olvasható: mikor Octavianus elfoglalta Toryne epiroszi várost, Antonius nyugtalankodni kezdett. Kleopátra így gúnyolta: "Hát oly nagy baj az, ha Octavianus Torynében ül?" – Toryne – mint Hugo is megjegyzi – merőkanalat jelent.

Az actiumi (tengeri) csata, melyben i. e. 31. szeptember 2-án Octavianus legyőzte Antoniust és Kleopátrát, eldöntötte a római birodalom sorsát.

Amphiarius – bátorságáról és bölcsességéről híres argosi jós, az egyik argonauta. Aischylos az ő szájába adja a Polyneikes-szójátékot.

Est modus in rebus – "Mindenben tarts mértéket." (Idézet Horatius Szatíráiból.)

Sulla (i. e. 136-78) – római diktátor a hatalomról mondott le, Origenes (i. sz. 185-254) egyháztanító a férfiasságról: megcsonkította magát.

Quirites, gentlemens, caballeros – "Polgártársak, urak!" – latinul, angolul és spanyolul.

Saturnus-oldat – ólomacetát oldat, az ún. "fehér víz"; oxycrat – ecetes víz.

Nunc te, Bacche, canam! – "Most pedig, ó, Bacchus, téged énekellek." (Vergilius: Georgikon, II. 2.)

Euphorion vagy Euphronios (i. e. 510-470) görög vázafestő, vörös figurákat festett fekete alapra.

casus belli – ok a háborúra.

Hódító Vilmos (1027-1087), Normandia hercege 1066-ban legyőzte az utolsó angolszász királyt és meghódította Angliát.

Digesták – az ókori jogi irodalomból összeállított szemelvények gyűjteménye; Justinianus (uralk. 527-565) keletrómai császár rendeletére készült. A francia szójáték – "indigestion (gyomorrontás) et digeste" – lefodíthatatlan.

Francois Elleviou (1769-1842) – híres operaénekes a forradalom és a császárság idején. A "méghozzá ingyen" célzás Elleviou túlzott felléptidíj-igényeire.

Az Odéon-színház árkádjai alatt, a párizsi diáknegyed közepén, könyveket árulnak; az ifjúság kedvelt találkozóhelye.

Édon – az ifjú Hugo és íróbarátai e vendéglő törzsvendégei voltak.

Antoine Desaugiers (1772-1827) – könnyű fajsúlyú zenés vígjátékok szerzője, a "Vaudeville" színház igazgatója: kövér hedonista.

Ber… quin… – Ber… Choux… – két jelentéktelen francia író nevéből gyártott szójáték. Arnaud Berquin (1747-1791) ifjúsági író; nevéből keletkezett "berquinade" kifejezés lapos, érzelgős írásművet jelent. Joseph Berchoux: (1762-1838) nevében a "choux" – "káposzta" – sokféleképp érthető: "értéktelen", "tökfej", "aki kudarcot vallott". Alkalmasint célzás arra is, hogy Berchoux szakácsművészettel is foglalkozott.

Apuleius – latin író (i. sz. II. század) Aranyszamár című regényének első lapjain említi Munophis és Thygelion vendégfogadóit.

Hetaira – görög kéjnő.

Nil sub sole novum – "És semmi nincs új dolog a nap alatt." (A prédikátor, I. 9.)

Amor omnibus idem – értelem szerint: a szerelem mindenkinek egyforma zsarnoka. (Vergilius: Georgikon, III.)

Carabin és Carabine – a medikus és a babája.

Aspasia (i. e. V. század) – művelt görög hetaira, a korabeli filozófusok és művészek barátja. Perikles feleségül vette.

Samos – görög sziget, i. e. 440-ben fellázadt Athén ellen.

Manon Lescaut – Prévost abbé regényének (1731) hősnője, csalásra, kacérságra termett kurtizán, akit felemel a szenvedély.

Prometheus – a tűz istene, az emberi civilizáció atyja a görög hitregében.

Olyan világban élt… – Francois de Malherbe (1555-1628) költő "Perien
úr vigasztalása" című versének paródiája.

Laffitte és Caillard – a toulouse-i postakocsijárat-lebonyolító cég neve.

Polyphemos– egyszemű kiklopsz, barlangjában fogva tartotta Odysseust és társait.

Caliban – vad, idétlen lény Shakespeare Vihar-jában, félig ember, félig róka.

Mennem kell, így szólt a lovag… – az "Imogine és Alonzo" című érzelmes és hátborzongató dal kezdő sorai. A lovag elpusztul a Szentföldön, de szelleme visszatér Imogine kastélyába és sírba taszítja hűtlen kedvesét.

Madeleine de Scudéry kisasszony (1607-1701) – végtelen hosszú regényei a finomkodó udvari szellem és elméskedés termékei. Clélia című regénye a római korban játszódik. Horatius Cocles, Mucius Scaevola, Brutus szerelmeskednek és gáláns játékokkal szórakoztatják egymást.

Lafayette asszony (1634-1693) – francia írónő. Cléves hercegné című regénye a lélektani elemzőregény őse.

Barthélemy-Hadot asszony (1763-1821) és Charlotte de Bournon-Malarmé grófnő (1753-1830) – tehetségtelen, de végtelen termékeny írónők. Bournon-Malarme asszony állítólag száztizenhét regényt írt.

Pamela – Samuel Richardson (1689-1761) jelentős angol író hasoncímű regényének erényes hősnője.

Megaira – az egyik Fúria, az irigység s a gyűlölet megtestesítője a görög hitregében.

Francois Guillaume Ducray-Duminil (1761-1819) – ponyvaregények és melodrámák szerzője.

Laffitte-bankház – a múlt század első évtizedeinek egyik jelentős francia bankja. Alapítója, Jacques Laffitte (1767-1844), Napóleon bizalmasa és Lajos Fülöp miniszterelnöke, a politikában nagy szerepet játszott.

Joseph Fouché (1759-1820) – hírhedt rendőrminiszter, aki minden rendszert elárult: a forradalom előtt szerzetes volt.

holmi Styx folyót – a Styx az alvilág határa a görög hitregében; aki átlépte, többé nem térhetett vissza.

Francois-Eugéne Vidocq (1775-1858) – hírhedt kalandor, fiatal korában zsivány. 1809-től 1827-ig a párizsi bűnügyi rendőrség feje.

A római történelemben két Brutus szerepel: mindkettő a szigorú köztársasági erény megtestesítője. Lucius Június B. (i. e. 500 körül), a köztársaság megalapítója; saját fiait is kivégeztette, mikor ezek a királyság helyreállítására szövetkeztek. Marcus Június B. (i. e. 86-42), Július Caesar fogadott fia és egyik gyilkosa.

kozmogónia – a világegyetem keletkezésének elmélete.

Joseph de Viliéle gróf (1773-1854) – az "ultrák", a legszélsőségesebb reakció vezére, 1821-től 1828-ig miniszterelnök. Kártalanította az emigránsokat, törvényt hozott a "szentségtörés" megtorlására, üldözte a sajtót stb. Ez a politika idézte elő az 1830-as forradalmat.

a bemardinusoktól átállt a jakobinusokhoz – azaz cisztercita szerzetes volt, majd felcsapott forradalmárnak. A jakobinusok neve onnan származik, hogy a jakobinus (dominikánus) szerzetesrend egykori kolostorának épületében üléseztek.

Christus nos liberavit – "Krisztus megszabadított bennünket" (latin).

csodálják a tragédiát – a regényben nem egy helyen történik célzás a kor irodalmi harcaira. Ez is oldalvágás Hugo és a második romantikus nemzedék színpadi törekvéseinek ellenfelei felé; íme, kik csodálják a XVIII. század hagyományainak értelmében vett klasszikus tragédiát!

Pont-á-Mousson – itt a magyar Mucsa. Egyébként Lotaringia egyik legszebb városa, egykor egyeteme is volt, ma jelentős nehézipari központ.

Simon Bolivar (1782-1830) – a dél-amerikai államok szabadságharcának vezére a spanyol uralom ellen.

Pablo Morillo gróf (1777-1838) – VII. Ferdinánd tábornoka, a dél-amerikai spanyol csapatok parancsnoka.

Belekötött egy nőszemélybe – Fantine és Bamatabois esetének fő mozzanatait, a leány hátába zúdított hólabdát, a verekedést, a letartóztatást Hugo megtörtént esetből mentette, amelynek maga is szemtanúja és szereplője volt 1841. január 9-én. Élményét Choses vues című kötetében meséli el. A leányt, akire hathónapi börtönbüntetés várt, az író szabadította ki a rendőrség kezéből.

az okos szüzek és a balga szüzek – Máté evangélista (XXV. 1-13) példázata az utolsó ítéletről. Az öt okos szűz megkapja vőlegényét, mert gondoskodott arról, hogy olaj legyen a lámpájában, az öt balga szűz azonban elmulasztotta ezt az elővigyázatosságot.

A Vesta-szüzek az örök tüzet gondozták Vesta római istennő szentélyében. Ha valamelyikük megszegte szüzességi fogadalmát, elevenen földbe temették.

René Laënnec (1781-1826) – francia orvos, a sztetoszkóp feltalálója.

Auvergne – hegyes tartomány Közép-Franciaországban. Lakosai, akiket a francia közfelfogás elmaradottaknak és korlátoltaknak tart, jellegzetes pösze tájszólást beszélnek.

kapucinus barát – a kapucinusokat, a ferencesrend egyik elágazásának tagjait a francia népfelfogás évszázadokon át ostoba, faragatlan lényeknek tartotta, olyannyira, hogy maga a kapucinus szó és származékai sértő, becsmérlő értelmet nyertek a francia nyelvben.

Az Orsolyák ápoló és tanító rendjét Mérici Szent Angéla alapította 1535-ben.

A karmeliták szigorú kolduló rendje a XII. században keletkezett a szíriai Carmel-hegyen.

Sicard abbé – eredeti nevén Roch-Ambroise Cucurron (1742-1822) kiváló pedagógus, a süketnémák párizsi intézetének igazgatója.

Segesta – a mai Alcamo – és Syracusa – híres görög városok az ókori Szicíliában.

John Milton (1608-1674) – angol költő, az Elveszett Paradicsom írója.

Alighieri – vagyis Dante; természetesen a Pokol kapujáról van szó.

egy másik elitéltnek – Krisztusnak.

Boulonnais – Boulogne-sur-Mer észak-francia kikötőváros vidéke és egy híres lófajta neve.

Jean-Nicolas Pache (1746-1823) – 1793-ban Párizs polgármestere és hadügyminisztere; a "Szabadság, egyenlőség, testvériség, vagy a halál!" jelszó szerzője.

elítéltetése idején – mint tudjuk, Jean Valjeant a direktórium idején ítélték el. Ezért hiányzott a feszület a törvényszékeken.

Melpomene – a tragédia múzsája.

Bénigne Bossuet Anne de Gonzague (1616-1684), rajnai választófejedelemné gyászbeszédében "tért ki egy tyúkra": Máté evangélista nyomán (XXIII. 37.) a kiscsirkéit szárnya alá gyűjtő tyúk gyengédségéhez hasonlította Krisztus gyengédségét.

a romantikus iskola – szűkebb értelemben a "Cénacle" Victor Hugo és barátainak köre.

Az Oriflamme (1824-25) és a Quotidienne (1792-1847) – túlzó királypárti lapok, irodalmi téren a romantikus irányzat ellenségei.

Theramenes – Hippolytos nevelője Racine Phaedrá-jában. A tragédia ötödik felvonásában elbeszéli Theseusnak Hippolytos halálát, s leírja az undorító szörnyeteget, amely a királyfi pusztulását okozta.

T. F. P. betűket – valószínűleg Travaux Forcés á Perpétuité ("életfogytiglani fegyház") francia kifejezés rövidítése.

Buonaparte – Napóleon családi nevének eredeti, olaszos formában való kiejtése, amivel a császár idegen és nemtelen eredetét kívánták hangsúlyozni, a Restauráció alatt a politikai megbízhatóság követelményének számított.

Le Drapeau Blanc (1819-1827) – "a fehér zászló", mint a neve is jelzi, ellenforradalmi újság volt. A túlzó királypárti lapok közt is kitűnt vad hangjával.

A múlt évben – A nyomorultak első kiadása 1862-ben jelent meg. Az előző év tavaszán és nyarán Hugo több ízben meglátogatta a Waterlooi csatateret, hogy a helyszínen tanulmányozza a végzetes ütközet körülményeit. "Két hónapot töltöttem Waterlooban… A nyomorultak-at a Waterlooi csatatéren, Waterloo havában fejeztem be" – jegyzi fel naplójában 1861. június 30-án.

Hugomons – azaz Hugo hegye.

Jérôme (1784-1860) – Wesztfália királya, Napóleon legfiatalabb öccse, mint államférfi, mint hadvezér, egyaránt tehetségtelen.

Francois-Étienne Kellermann (1770-1835) – tábornok, a valmyi csata győztesének fia.

a háromágú szigony – Neptunus, a tengerek istenének jelvénye, Anglia hatalmának jelképe.

Conde de Rio Maior… – spanyol nevek. Rio Maior gróf, Almagro márki és márkinő.

André Lenotre (1613-1700) – a mértani vonalú francia díszkertek (Versailles, Tuileriák stb.) tervezője.

a nantes-i ediktum (1598) – IV. Henrik rendelete, a hugenották vallásszabadságát biztosította. XIV. Lajos idején, 1685-ben történt visszavonása a protestánsok egy részét kivándorlásra kényszerítette.

egy kis esőre – "Mikor Napóleon Belle-Alliance közelében leszállt a nyeregből és átlépett egy árkot – írja Hugo waterlooi feljegyzéseiben –, egy gránátos odakiáltotta: »Vigyázat ezen a talajon, Felség, az ember megcsúszik.« »Az ember nemcsak megcsúszik – el is esik.«"

az aboukiri csata (1799) – Napóleon győzelme a török csapatok felett.

mesterien megírta – Hugo a következő szerzőkre és művekre utal: Napóleon: Adalékok Franciaország történetéhez 1815-ben. – Walter Scott (a kiváló angol regényíró, 1771-1832): N. Buonaparte élete. – Alphonse de Lamartine (a költő, 1790-1869): A Restauráció története. – Jean-Baptiste-Adolphe Charras (francia katonatiszt és köztársasági politikus, 1810-1865): Az 1815-ös hadjárat története. – Adolphe Thiers (a Harmadik Köztársaság későbbi első elnöke, 1797-1877): A konzulátus és a császárság története. – Edgar Quinet (liberális történetíró, 1803-1875): Az 1815-ös hadjárat története.

a csata utolsó szava – Cambronne híres visszavágása. (Lásd később.)

sir Thomas Picton (1758-1815) – angol tábornok, Indiában, Amerikában és Spanyolországban is harcolt.

Joseph Reille (1775-1860) – marsall, 1814-ben XVIII. Lajoshoz csatlakozott, de a Waterlooi csatában erélyesen szolgálta a császárt.

Rowland Hill (1772-1842) – angol tábornok, részt vett Toulon ostromában és a spanyolországi hadjáratban.

brienne-i iskola – katonai iskola, ahol az ifjú Bonaparte nevelkedett. Pályafutásának végén, 1814. január 29-én, Brienne közelében, Napóleon fényes győzelmet aratott Blücher felett.

vörös szalag – a becsületrend szalagja.

a nap nem bújt ki – az "austerlitzi napfény" Napóleon hadiszerencséjének jelképe. Az austerlitzi csata napja borús decemberi reggelre virradt, de alighogy a csata megkezdődött, a felhők szétszakadoztak, és a napsütés Napóleonnak kedvezett.

Salvatore Rosa (1615-1673) – nápolyi költő, zeneszerző és festő. Hatalmas csataképeit az emberek és lovak vad gomolygása jellemzi.

Jean-Baptiste Vauquette del Gribeauval (1715-1789) – francia mérnök és katonatiszt, az erődítési munkák és a tüzérség kiváló szakértője.

Quid obscurum, quid divinum – "az ismeretlen, a bizonytalan, az isteni" (latin).

Antoine-Francois Van der Meulen (1634-1690) – flamand eredetű művész, megfestette XIV. Lajos csatáit.

Jean Charles de Folard (1669-1752) – katonai szakíró.

Polybios (i. e. 205-125) – görög történetíró.

orániai herceg (1792-1849) – a későbbi II. Vilmos holland király.

Fitzroy James-Henry Somerset-Raglan lord (1788-1855) – angol hadvezér és államférfi, a krími háborúban (1854) az angol hadsereg főparancsnoka.

Talavera, Vittoria, Salamanca – spanyolországi városok, Wellington győztes csatáinak színhelye 1809-ben és 1813-ban.

Boys – "fiúk" (angol).

Ridet Caesar, Pompeius flebit – "Caesar nevet, Pompeius sírni fog" (latin).

Pompeius (i. e. 106-48) – az egyik triumvir, a nagy római polgárháborúban vereséget szenvedett Pharsalosnál Caesartól.

a Juan öböl lelkes parasztjait – a francia parasztság a forradalom vívmányait, a földosztást stb. féltette a Bourbonoktól, ezért fogadta lelkesen az Elbáról visszatérő Napóleont.

Pierre-Alexandre-Edouard Fleury de Chaboulon (1779-1835) – Napóleon magántitkára 1815-ben, a császár magánéletéről szóló emlékiratok szerzője.

Gaspard Gourgaud (1783-1852) – tábornok, elkísérte Napóleont Szent Ilona szigetére; a császár neki mondta tollba emlékiratainak egy részét.

Benjamin Constant de Rebecque (1767-1830) – svájci származású francia író, szabadelvű politikus. Noha 1804-ben Napóleon száműzte, 1815-ben támogatta a császárt. Legismertebb műve Adolphe című regénye.

Scabra rubigine – "rozsdától érdes" (latin).

Lacoste – ezt a megbízhatatlan vezetőt valójában Decosternak hívták. Maga is tollba mondta emlékeit.

Grouchy késlekedése – Napóleon kijelentései nyomán sok francia történész Emmanuel Grouchy marsall (1766-1847) késlekedésének tulajdonítja a Waterlooi csatavesztést. A császár futárt menesztett Grouchyhoz és sürgette, hogy tartalékaival csatlakozzék a hadsereg zöméhez. Grouchy később azzal védekezett, hogy a ceruzával írt üzenet sorai elmosódtak, az engagée és gagnée (a csata megkezdődött, ill. a csatát megnyertem) szavak összetévesztésével azt olvasta ki belőle, hogy Napóleon már győzött. A futár sem világosíthatta fel, mert tökrészegen érkezett.

Berezina – Napóleon hanyatlásának állomásai. Az átkelés a Berezinán, 1812 novemberében, az Oroszországból visszatérő Nagy Hadsereg pusztulásának betetőzése. – Lipcse – a "népek csatája", 1813. október 16-19-én. – Fontainebleau – a császár első lemondása.

Crécy (1346), Poitiers (1356), Azincourt (1415) – megsemmisítő angol győzelmek a százéves háborúban.

Ramillies (1706) és Malplaquet (1709) – Malborough herceg angol hadvezér győzelmei a franciák felett.

Marengo – olaszországi város, a fiatal Bonaparte egyik legszebb győzelme 1800. június 14-én. Melas osztrák hadvezér már-már győzött – Radetzkyt győzelmi hírrel menesztette Bécsbe –, amikor az utolsó pillanatban Bonaparte a franciák javára döntötte el a viadalt. A győzelem emlékére Napóleon későbbi hadjárataiban is marengói kardját viselte.

Borodino – az 1812-es orosz hadjárat döntő csatája Moszkva előtt.

orfikus hősköltemények – Orpheus görög hitregebeli dalnoknak tulajdonított művek; valójában az i. e. VI. századból származnak.

kentaur – görög mitológiai lény: derékig ember, derékon alul ló.

highlander – skót hegylakó, szoknyás skót katona.

Ben Lothian – termékeny fennsík Skótországban.

Argos – város Peloponnesosban; a görögök legősibb városuknak tartották.

Henry Clinton (1771-1829) – angol tábornok.

Badajoz – spanyol város, véres csaták színhelye 1811-ben és 1812-ben.

Louis-Joseph de Bourbon-Condé herceg (1736-1818) – a forradalom alatt a Koblenzben szervezett francia ellenforradalmi hadsereg főparancsnoka. Az elbai visszatérés után Malines belga városba menekült.

Friedrich-Wilhelm Bülow (1755-1816) – porosz tábornok.

Karl Muffling – porosz tábornok, megírta az 1815-ös hadjárat történetét.

Vilmos porosz herceg (1797-1888) – a későbbi I. Vilmos porosz király, német császár.

Karl Ziethen gróf (1770-1848) – tábornok, későbbi tábornagy, a Franciaországot 1815-ben megszálló porosz hadsereg főparancsnoka.

Francois Roguet (1770-1846) – francia tábornok. A császári gárda élén utolsónak hagyta el a Waterlooi csatateret.

francia golyók számára – Michel Ney marsall (1769-1815), Elchingen és Moszkva hercege, a "bátrak bátra" kisiparos családból származott, és közkatonaként kezdte pályafutását. Az elbai visszatérés után XVIII. Lajos azzal bízta meg, hogy fogja el Napóleont, de Ney a császárhoz pártolt. Waterloo után, mivel a hadbíróság nem volt hajlandó ítélkezni felette, a bírósággá átalakult főrendiház ítélete alapján végezték ki.

Hoc erat in fatis – "Ez volt a végzet" (latin).

Simon Bernard (1779-1839) – mérnökkari tábornok, Napóleon szárnysegédje, Lajos Fülöp alatt hadügyminiszter.

Ulm (1805), Wagram (1809), Jena (1806), Friedland (1807) – Napóleon nagy győzelmei az osztrákok, poroszok és az oroszok felett.

Pierre Cambronne (1770-1842) – tábornok, mint közkatona kezdte pályafutását. Híres visszavágásának – a valóságnak megfelelő formájában – Hugo szerzett polgárjogot az irodalomban. A XIX. század első felének szemérmes évtizedei a következő alakban ismerték Cambronne szavát: "A gárda meghal, de magát meg nem adja." A tábornok már 1815-ben – angliai fogsága idején – cáfolta ezt a változatot. "Kevésbé ragyogó, de katonásan erélyes kifejezést használtam" – mondotta 1830-ban. A híres szó körül egész irodalom keletkezett.

Leonidas – Spárta királya i. e. 490-től 480-ig, a thermopylai szoros hős védője a perzsák ellen.

Francois Rabelais (1494-1553) – a francia renaissance szókimondó humanista írója.

Claude Rouget de l'Isle (1760-1836) – mérnökkari tiszt, a "Marseillaise" szerzője.

Jean-Baptiste Kléber (1753-1800) népi származású tábornok, a forradalom egyik legtehetségesebb hadvezére.

Quot libras in duce? – a Juvenalis-idézet teljes szövege: expende Hannibalem quot libras in duce summo invenies – tedd mérlegre Hannibált, vajon hány fontot nyom a legnagyobb hadvezér, vagyis milyen semmiség.

Henri Jomini (1779-1869) – svájci származású tábornok, Ney vezérkari főnöke. Kiváló katonai író, a forradalom és a császárság hadjáratainak történésze.

oroszlánt állítani – ezt az emlékművet az angolok emelték, 1904-ben a franciák is felállították a maguk emlékművét, arra a helyre, ahol a császári gárda utolsó négyszögei harcoltak.

Bertrand-Francois Baréme (1640-1703) – francia matematikus, gyakorlati formulák, számtani táblázatok készítője. Nevéből származik a "baréme" szó: "átszámítási kulcs", "díjszabás".

Jean-Pierre de Beaulieu (1725-1819) – osztrák tábornok, a montenotte-i és lodi csaták (1796) vesztese.

Alvinczy József (1735-1810) – magyar származású hadvezért Bonaparte az arcole-i (1796) és a rivoli (1797) csatákban győzte le.

Dagobert-Sigismund Wurmser (1724-1797) – Mantovában (1797) tette le a fegyvert Bonaparte előtt.

Michel Melas (1729-1806) – osztrák tábornok, a marengói csata vesztese.

Karl Mack (1752-1828) – osztrák tábornok, Ulmnál (1805) tette le a fegyvert.

Henry Bathurst lord (1762-1834) – Pitt barátja és minisztere, szélsőséges konzervatív és franciagyűlölő.

a vasherceg – "iron duke", Wellington mellékneve.

1688 – a Stuart-ház elűzése és Orániai Vilmos trónraemelése; az ún. "dicsőséges forradalom", az angol parlamentáris kormányzat kezdete.

az inkermanni csata – a krími háború nagy csatája 1854. november 5-én.

Philippi – makedóniai város. I. e. 42-ben itt győzte le Antonius és Octavianus serege Brutus és Cassius hadait. Vergilius a Georgikon-ban (I. 489-490.) említi a gyászos mezőt.

1815. március 20 – Napóleon bevonulása Párizsba, Elba után.

postakocsist ültetett Nápoly trónjára – Joachim Murat (1767-1815) marsall. Napóleon sógora, a későbbi nápolyi király nem volt postakocsis. Apja, a kocsmáros, fiát papnak szánta. Murát a forradalom kezdetén beállt katonának és fokról fokra érte el a marsallbotot, majd a királyi címet.

őrmestert Svédország trónjára – Jean-Baptiste-Jules Bernadotte (1763-1844) a forradalom kitörésekor őrmesteri rangban szolgált a királyi hadseregben. 1793-ban már tábornok. A köztársaság egyik legjobb hadvezérének, Bonaparte esélyes vetélytársának tekintették. 1809-ben összeveszett a császárral; 1810-ben a svéd rendek az ország trónörökösévé választották. 1812-ben Sándor cárral szövetkezett Napóleon ellen, a lipcsei csatában is a szövetségesek oldalán harcolt. 1818-ban lett Svédország királya XIV. Károly néven. Túlzás tehát, mikor Hugo azt állítja, hogy Bernadotte-ot Napóleon ültette a svéd trónra.

Maximilien-Sébastien Foy tábornok (1775-1825) – a szabadelvű ellenzék egyik legbátrabb és legnépszerűbb szónoka a Restauráció idején. Temetésén a párizsi nép hatalmas tüntetést rendezett.

a lovasított Robespierre – a kifejezés Hegeltől származik. Nemcsak a jakobinus államférfi és a császár rokon emberi vonásaira utal, hanem arra is, hogy társadalmi tekintetben a császár megszilárdította és Európa-szerte elterjesztette a nagy forradalom vívmányait.

A július 8-i körtánc – Henry Houssaye francia történetíró szerint XVIII. Lajos bevonulásának napján "szépen öltözött előkelő hölgyek" perdültek táncra az angol és porosz katonákkal.

a béarni – IV. Henrik király (1572-1610), aki Bearn tartományból származott. A Restauráció szívesen hivatkozott erre a népszerű uralkodóra.

Bouvines (1214) és Fontenoy (1745) – a francia monarchia győztes csatái.

Trestaillon – eredeti nevén Jacques Dupont, ellenforradalmi bandavezér, az 1815-ös fehérterror idején vérbe borította Nimes városát.

Non pluribus impar – értelem szerint: mindenkinél különb; XIV. Lajos, a "napkirály" jelmondata.

A Carrousel diadalívet Napóleon emeltette 1806-ban.

Enghien herceget (1772-1804) egy királypárti összeesküvés kapcsán Bonaparte Németországban elfogatta és agyonlövette.

Egy négyéves kis árnyék – Napóleon fia, a Reichstadti herceg.

A 14. törvénycikk – lehetővé tette, hogy "az állam biztonságának érdekében" a király rendeletekkel kormányozzon és bármikor visszavonhassa a nemzetnek tett engedményeket.

Hudson Low (1769-1844) – angol tábornok, Szent Ilona-sziget parancsnoka Napóleon fogsága idején.

Longwood – Napóleon lakóhelye Szent Ilonán.

sic vos non vobis – "így nem saját hasznotokra cselekedtek" (latin).

a ceresole-i győzelem – I. Ferenc francia király győzelme V. Károly császár spanyol-német hadai felett 1544-ben, Ceresole olasz város mellett.

Picardia – északfrancia tartomány. A XVI. században a Picardiától északra elterülő németalföldi tartományok a spanyol birodalomhoz tartoztak.

Henry de la Tour d'Auvergne-Turenne (1611-1675) – francia hadvezér Richelieu, Mazarin és XIV. Lajos korában. Csapatai 1674-75-ben dúlták fel a Pfalzot.

Lazare Hoche (1768-1797) és Francois-Séverin Marczau (1769-1796) – a francia forradalom ifjú hadvezérei.

a Gazette des Tribunaux – a bíróságok közlönye, a francia regényirodalom történetének szempontjából is fontos forrásmű. A Journal de Paris 1777-től 1827-ig jelent meg.

a ferney-i pátriárka – Voltaire.

Szavojából eljönnek… – Voltaire "A szegény ördög" című versének sorai.

Roger Bacon (1214-1294) – a természettudományos kutatás elindítója a középkorban. A puskaport nem Bacon találta fel; már a kínaiak és az arabok ismerték.

A játékkártyát nem VI. Károly idején találták fel. Valószínűleg az araboktól származik. Történelmi tény azonban, hogy VI. Károlyt, az őrült francia királyt, 1390 körül kártyajátékkal szórakoztatták.

Andujar hősének nevezték – Angouléme hercege 1823. augusztus 8-án Andujar andalúziai városban rendeletet tett közzé, melyben egy kormányzótanácsra bízta Spanyolország kormányzását. Intézkedését azzal indokolta, hogy véget akar vetni a spanyol túlzó királypártiak erőszakoskodásainak. Ezért lelkesedtek érte a mérsékelt szabadelvű lapok.

Descamisados – "ingnélküliek", rongyosok, a spanyol demokraták neve a múlt század húszas éveiben. VII. Ferdinánd klerikális rémuralma ellen, az 1812-es szabadelvű alkotmány visszaállításáért harcoltak. – Mozgalmukat némi szabadelvű manőverezés után, Angouléme hercege csapatainak beavatkozása semmisítette meg.

Carignan herceg, a későbbi Károly Albert (1798-1849) – 1832-től szárd király; II. Viktor Emmánuel apja. Az ellenforradalom és a szabadelvű nemzeti egységmozgalom közt ingadozó uralkodó volt.

Egy maroknyi francia – a "descaminados"-ok oldalán harcoló francia önkéntesek.

Trocadéro – spanyol város Cadix közelében. Erről a csatáról (1823. aug. 31.) nevezték el az ismert párizsi dombot és épületet.

Jósé de Palafox y Melzi (1780-1847) – spanyol tábornok, 1808-ban Saragossa népe Aragónia főkapitányának választotta. Hadat üzent Napóleonnak és két ízben hősiesen védelmezte Saragossát.

Fedor Vasziljevics Rosztopcsin (1763-1826) – 1812-ben Moszkva kormányzója. A francia történetírók szerint felgyújtotta Moszkvát, hogy Napóleont távozásra kényszerítse.

Francisco Ballesteros (1770-1833) – tábornok, az Angouléme hercege ellen harcoló spanyol csapatok parancsnoka. Gyanús csatavesztései miatt halálra ítélték, de Franciaországba menekült.

1830 – a júliusi forradalom, a Bourbonok elűzése.

El rey neto – "a törvényes király" (spanyol).

A manzanilla-fa – "a halál fája", közép-amerikai fa, váladéka erős méreg.

Michiel Adrianszoon de Ruyter (1607-1676) – holland tengernagy, nagy győzelmeket aratott az angol és a francia flotta fölött.

Jacques Delille abbé (1738-1813) – francia költő, Vergilius és Milton fordítója.

Guillaume-Thomas-Francois Raynal abbé (1713-1769) – francia bölcselő és történetíró, a gyarmatosítás korai ellensége; élesen támadta a klérust és az inkvizíciót.

Evariste-Désire de Forges de Parny (1753-1814) – francia költő, a romantikusokra is hatott. Az istenek háborúja című műve a biblia szabadszájú paródiája.

"A koronát belevonni a vitába" – azaz kockára tenni az uralkodó tekintélyét.

az aranygyapjú – a Habsburg-ház legmagasabb kitüntetése.

A Szent Lajos-kereszt és a Szentlélek-rend – magas francia kitüntetések, az utóbbit III. Henrik, az előbbit XIV. Lajos alapította.

A két fegyenc, avagy a Puy-de Dome-i molnárné – Boirie, Carmouche és Pujol nevű szerzők melodrámája.

Le Courrier francais – az ún. doktrinerek, Royer-Collard és Guizot későbbi miniszterelnök politikai irányzatának lapja. Egyaránt harcolt a népfelség eszméje s az isteni jog elve ellen. Hugo alkalmasint gúnyból adja a lapot Thénardier kezébe.

Robert-Henry Castlereagh (1769-1822) – a Napóleon elleni háborúk egyik fő mozgatója. Anglia megbízottja a bécsi kongresszuson.

a Salpétriére – ebben az épületben eredetileg salétromot gyártottak. Később koldusokat, csavargókat, prostituáltakat őriztek benne. A XIX. század elejétől fogva aggok menhelye és őrültekháza nők részére.

Chátelet – bíróság és várbörtön a nagy forradalom előtt.

Du Barry asszony – eredeti nevén Jeanne Bécu (1743-1793), XV. Lajos utolsó kegyencnője. A forradalom alatt lefejezték.

Prenard – kb. "aki bezsebel".

Bicéire – aggok menhelye és őrültekháza férfiak részére a hasonnevű Párizs környéki helységben.

Gréve tér – a párizsi városháza előtt, a nyilvános kivégzések helye volt.

Jó néhány éve már – Hugo III. Napóleon 1851. december 2-i államcsínyje után hagyta el Párizst és csak a második császárság bukása után tért vissza száműzetéséből.

fájdalmas bűbáj árad – Hugo valóban minden alkalmat megragad," hogy a száműzött búskomor haza vágyásával felsorolja a régi Párizs középkori hangulatot árasztó utcaneveit: Épée-de-Bois utca, vagyis a Fakard utca, l'Arbaléte, vagyis Íjpuska utca. Passage des Patriarches, a Pátriárkák átjárója stb., stb. Sok régi utcanévhez A nyomorultak legújabb francia kiadása is kénytelen jegyzetet fűzni. A hangulatfestés fontos eszközei ezek az ódon utcák, magyarázásukra mégis csupán kivételes esetekben kerülhet sor, hiszen a regény száznál is többnek a nevét említi.

Pots – fazék.

Quatre-Nations – "a négy nemzet"; a francia tudományos akadémia épülete a XVII. században az elzászi, németalföldi, roussilloni és pigneroli "nemzet" diákjainak kollégiuma volt.

Feydeau-nak – mert a Vígopera elődje a Feydeau utcában működött.

L'Arbre-de-Cracovie – Krakkó fája, a Palais-Royal-ban; a XVIII. században ennek a fának az árnyékában vitatták meg a párizsi újságírók a lengyelországi zavarokról érkező híreket. A "Cracovie" egyben szójáték: a francia "craque" szó ugyanis hazugságot, újságkacsát jelent.

Petite-Pologne – kis Lengyelország.

Conciergerie – a párizsi igazságügyi palota híres börtöne, egy középkori erőd maradványa.

a királyságát egy kötélért – célzás III. Richárd angol király híres mondására
Shakespeare tragédiájában.

Jules Anglés gróf (1778-1828) – Párizs rendőrfőnöke 1815-től 1821-ig.

a "herceg-főparancsnoka" – Angouléme hercegének visszatérése Spanyolországból.

Duvivier, Ligniville, Desprez, Artonge – A nyomorultak legújabb francia kritikai kiadása sem közli, hogy kiket kell tisztelnünk ezekben a vadászokban.

Kyros (i. e. 558-528) – az óperzsa birodalom megalapítója, Krőzus legyőzője.

Marcianus (450-457) – keletrómai császár Attila korában.

III. Valentinianus (425-455) – nyugatrómai császár a catalaunumi csata idején.

Hannibál karthágói hadvezér i. e. 215-ben vesztegelt Capuában, az elpuhultságáról híres itáliai városban.

Arcis-sur-Aube – Danton szülővárosa.

Kis Picpus (Petit-Picpus) – a Bernát-rendi bencés apácák rendjét nem Martin Verga, hanem – Maurice Allém francia irodalomtörténész tréfás megjegyzése szerint – Victor Hugo alapította. Kimutatták, hogy a Petit-Picpus zárda leírása az Oltáriszentségről elnevezett Neuve-Sainte-Geneviéve-beli bencés-apácák zárdájának pontos ismerete alapján készült.

matutinum – hajnali könyörgés.

klauzúra – kolostori elzárkózás.

officium – szertartások alatt énekelt imádság.

Ecce – íme (latin).

Talbot – híres angol arisztokrata család, a katolikus Stuart-ház párthíve.

Charles Perrault (1628-1703)-francia író, nevét népmese-feldolgozásaival tette halhatatlanná.

Hecuba – Priamos felesége, Hektor anyja az Iliasban.

Polichinelle – Paprikajancsi.

Écouen – kastély Párizs közelében; Napóleon alatt a becsületrenddel kitüntetett személyek leányainak nevelőintézete.

Madame Campan (1752-1829) – leánykori nevén Henriette Genet, Marie-Antoinette királyné első szobalánya, majd a császárság alatt előkelő családok leányainak nevelője az écoueni intézetben.

Nemo regulas… – "Regulánkat vagy konstitúciónkat senki se közölje kívülállóval."

Montmorency – ősrégi francia arisztokrata család.

Louis de Quélen (1778-1833) – Párizs érseke.

Ökörszem – "l'Oeil-de-beuf", a királyi hálószoba előcsarnoka Versailles-ben, és egy híres botránykrónika címe a Lajosok korában

Louis-Francois-Auguste de Rohan-Chaboi herceg (1788-1833) udvaronc, akit harmincnégy éves korában szenteltek pappá.

Magnates mulieres – főrangú hölgyek (latin).

Stéphanie-Félicité de Genlis (1746-1830) írónő és pedagógus. Az Intrépide, a "Rettenthetetlen", 1820-ban jelent meg.

Az orléans-i herceg – a későbbi Lajos Fülöp király, akit gyermekkorában Madame de Genlis nevelt.

Madame Dacier (1654-1720) – szül. Anne Lefébvre, francia írónő, jeles görög-latin nyelvész, az Ilias és Odysseia fordítója.

Szent Matildról nevezett anya stb. – ezek természetesen kitalált személyek, de a nevek Hugo környezetére és műveire utalnak.

Drouet és Gauvain – Hugo híres szeretőjének nevei (Juliette Gauvain, művésznevén Droudet).

Cogolludo – Hugo apjának grófi előneve, a címet Napóleontól kapta.

Auvernay – Hugo Bug-Jargal című regényének egyik hőse.

Giuseppe Ceracchi (1751-1802) – olasz szobrász és forradalmár merényletet tervezett Bonaparte első konzul ellen, kivégezték.

Bourbon-sziget – ma Réunion-sziget, az Indiai-óceánban.

Roger Roze lovag (1671-1733) – az 1720-as marseille-i pestisjárvány idején szerzett érdemeket.

Post corda lapides – "a szív után a kövek" (latin).

a Fontevrault-apátság – arról volt nevezetes, hogy apátnő kormányzata alatt egyesített egy férfi és három női rendházat. A forradalom megszüntette.

Armand-Thomas Hue de Miromesnil (1723-1796) – francia jogász, a bíróságok, az ún. Parlamentek függetlenségének védelmezője XV. Lajos ellen.

ötletet adott Moliére-nek – célzás a Képzelt beteg-re.

bréve – pápai leirat.

Hic jaceo… – "Itt nyugszom, huszonhárom évet éltem" (latin).

Jean Calas – toulouse-i kálvinista kereskedő. Alaptalanul megvádolták, hogy megölte fiát, mert ez katolikus hitre akart térni, és 1762-ben kerékbe törték. Voltaire magához vette Calas özvegyét és gyermekeit, majd a türelmetlenség ellen intézett szenvedélyes támadásaival rehabilitáltatta Calas emlékét.

kiszlár aga – a szultán háremének őre.

odaliszk – háremhölgy.

Jean-Jacques – azaz Rousseau.

Jean-Francois de La Barre lovag (1747-1766) – azzal vádolták, hogy megcsonkított egy feszületet, a közvélemény viharos tiltakozása ellenére lefejezték, holttestét nyilvánosan elégették. Voltaire síkraszállt mellette, de csak a Konvent rehabilitálta.

Pierre-Paul Sirven – francia kálvinista. Leányát a castres-i püspök parancsára elrabolták és a protestantizmus megtagadására akarták kényszeríteni. A leány megőrült és öngyilkos lett, mire Sirvent leánya meggyilkolásával vádolták és halálra ítélték. Sirven Voltaire-hez menekült, aki rehabilitáltatta.

Holofernes – Nebukadnezár asszír király hadvezére; a bibliai Judit megölte és levágta fejét.

haruspexek – római papok, az áldozati állatok beleiből jósolnak.

Csakhogy nem élünk rendes időket – a második császárság kellős közepén vagyunk. Az 1848 júniusi felkeléstől megrémült nagypolgárság elárulja a demokráciát, a szabad gondolatot, és hanyatt-homlok a császári zsarnokság karjaiba veti magát, melynek az első Napóleon neve már csak cégér. A bonapartista reakció szövetkezik a legitimista reakcióval. A császári udvar, Eugénia császárnő jóvoltából az obszkurantizmus ismét erőre kap és ráteszi kezét az iskoláztatásra, a szellemi életre. Ennek a korszaknak hivatalos szellemét és hivatalos gondolkodóit támadja Hugo elmefuttatása.

bonc – buddhista pap;

szanton – ugyanaz, mint a fakír;

dervis – mohamedán szerzetes;

kalugyer – görögkeleti szerzetes;

marabut – észak-afrikai mohamedán szent ember;

talapoin – sziámi buddhista szerzetes európai elnevezése.

északi, kissé ködös, metafizikai iskola – Arthur Schopenhauerről van szó.

Kaifás – zsidó főpap Krisztus idején.

Drakón – Athéni főhivatalnok és törvényhozó, i. e. 621-ben szerkesztett törvényei majdnem minden bűnt halállal büntettek.

Trimalchio – meggazdagodott felszabadult rabszolga Petronius latin író Satyricon-jában.

Tiberius – i. e. 41-től i. sz. 37-ig, a második római császár, kegyetlen, örökké gyanakvó uralkodó.

Thales – görög bölcselő i. e. 640 körül született. Mindent a vízre, mint ősanyagra vezetett vissza.

La Trappe apátja – Armand-Jean Ráncé (1626-1700), a trappista rend reformátora.

A karthauziak szigorú szerzetesrendjének tagjai így köszöntik egymást. "Testvér, meg kell halnunk!"

Horatius – nem a költőről, hanem a római ősmonda három Horatiusának apjáról van szó, aki Corneille Horace című drámájában így kiált fel, mikor utolsó fiát futni látja: "Inkább halt volna meg!"

Gottfried-Wilhelm Leibniz (1646-1716) – német filozófus és matematikus.

Deo erexit Voltaire – "Voltaire emlékművet állított istennek" (latin).

De profundis – "a mélységből" (latin); a 129. zsoltár kezdő szavai.

dom Mabillon – a tudós főnöknő az egyháztörténeti nevek, adatok, célzások özönét zúdítja a meghökkent Fauchelevent apó és – A nyomorultak legjobb francia kritikai kiadásának szerkesztője mondja – a meghökkent olvasó fejére. A fontosabbak a következők: dom Babillon (1632-1707) – a bencésrendi szentek történetírója; híressé vált könyvet írt a diplomácia művészetéről.

janzenista – Cornelius Jansen (1585-1638) holland püspök eretnek teológiai irányzatának híve.

Hanc igitur oblationem – "…ezt a felajánlást tehát…" (latin); az ostya felajánlásakor mondott ima első szavai.

Bernard Guidonis (1261-1331) – Toulouse inkvizítora.

II. Szent Benedek – pápa 684-től 685-ig.

IV. Konstantinos Pogonatos – a "szakállas", bizánci császár 668-tól 685-ig.

III. Constantius – római császár 410 körül.

Stat cruxdum volvitur orbis – "a folyton változó világon a kereszt szilárdan áll" (latin).

Pierre Abélard (1079-1142) – a középkor egyik legkiválóbb gondolkodója.

Pierre de Bruys – Abélard tanítványa, délvidéki eretnek.

Bruys tanítványa, Henry de Lausenne, svájci eretnek szektaalapító.

Bresciai Arnold (1100-1155) – Abélard tanítványa, olasz reformátor, a római nép vezére.

Éon de l'Étoile – breton eretnek a XII. században; azt állította magáról, hogy isten fia.

VII. Lajos, az ifjú – francia király 1137-től 1180-ig.

templomosok – nagyhatalmú szerzeteslovagrend, a középkor bankárai.

Szent Vazul (339-379) – a legjelentősebb keleti egyházatya.

César de Bus (1544-1607) – rendalapító szerzetes. A főnöknő arra céloz, hogy Bus fiatal korában erkölcstelen életet élt, de később megtért.

Pierre Coton (1564-1626) jezsuita atya, IV. Henrik és XIII. Lajos gyóntatója. Könyvet írt, hogy tisztázza rendjének szerepét IV. Henrik meggyilkolásában.

tours-i Szent Márton (kb. 316-400) – Pannóniában, Szombathelyen született.

A király nevében – a főnöknő arra céloz, hogy a Restauráció kénytelen volt bizonyos engedményeket tenni a szabadelvűeknek.

II. Szent Leó – pápa 68-83-ban.

Exarcha – a bizánci császárok itáliai helytartója a középkor elején.

Fleuryi apátságban – Hugo gúnyos utalása arra, hogy a monte-cassinói szerzetesek hagyományai szerint Szent Benedek nem a fleuryi apátságban van eltemetve.

Arnoul Wion, Gábriel Bucelin, Johan Trithemius, Maurolicus és Dom Luc d'Achery – francia és német bencésrendi szerzők a XVI-XVII. században.

VIII. Benedek – pápa 1012-től 1024-ig.

Austin Castillejo – ez a szerzetes és író talán Hugo képzeletének terméke; V. Károly korának történetírói mit sem tudnak róla.

V. Károly német császár (1500-1558) és a polgári származású Barbara Blomberg viszonyából született Don Juan d'Austria, a lepantói csata győztese.

Jean Perronet (1708-1794) – mérnök, főképp mint hídépítő nevezetes. A párizsi nagy csatornát is ő építette.

Prytanée – francia katonai középiskola neve.

Rabelais negyedórája – Szólásmondás, amely a következő, valószínűleg kitalált történethez kapcsolódik: Rabelais állandó pénzzavarral küszködött. Egy ízben, Rómából Párizsba menet, elakadt egy lyoni vendégfogadóban. Erre három kis csomagot helyezett el szobájának feltűnő helyén, ezzel a felírással: "Méreg a király részére, méreg a királynő részére, méreg a trónörökös részére." A megrémült fogadós csendőrökért rohant, akik aztán ingyen Párizsba szállították Rabelais-t.

Qui dormiunt… – "Akik alusznak a föld porában, fel fognak ébredni; némelyek örök életre, mások gyalázatra, hogy mindig lássanak. A mélyből kiáltok. – Adj, Uram, örök nyugodalmat neki. – És az örök világosság fényeskedjék neki, – Nyugodjon békében."

Jean-Baptiste de Latil herceg – (1761-1839) – "Monsieur", azaz a későbbi X. Károly bizalmasa.

nunciatúra – pápai követség; XII. Leó (Annibale della Genga, 1760-1829) bíboros korában maga is vatikái követ volt XVIII. Lajos udvarában.

Illustrated London News – 1842-ben alapított s ma is megjelenő angol képeslap.

asszignáta – a papírpénz neve a nagy forradalom idején.

Parvulus – parány;

homuncio – emberke.

Plautus (i. e. 250-184) – latin vígjátékíró.

Muche – párizsi argot-kifejezés; nagyszerű, pompás.

Adamastor – óriás Luiz de Camoes (1524-1580) portugál költő Luziádok című hőskölteményében; megjelenik Vasco de Gama, a nagy felfedező előtt, hogy útját állja a Jóreménység fokának megkerülésében.

Prudhomme – a nagyképű, ostoba nyárspolgár megtestesítője; a típust Henry Monnier író és karikaturista teremtette meg.

Fouillon – aki mindenbe beleüti az orrát.

ión lesz-e vagy boiót? – azaz fogékony, eszes, művelt, mint az ión törzsből származó görögök, vagy nehézfejű és durva, mint Beócia lakosai.

currit rota – "Forog a kerék." (Horatius: "Ars poetica", 22.)

a latin fazekassal ellentétben, amforát kerekít a kancsóból – horatiusi reminiszcencia: "A fazekas egy amforába kezdett: Pereg a korong, s mi kerül ki végre? Egy kis csupor…" (Ars poetica 20-23. Csengery J. fordítása.)

Az Urbis amator, a város kedvelője Aristius, akihez a rusis amator, a vidék kedvelője, vagyis maga Quintus Horatius Flaccus I. Könyv 10. levelét intézte.

Glaciére, Cunette stb. – a felsorolt egykori külvárosok közül több ma már Párizs belterületéhez tartozik.

A múlt század első felében Grenelle falánál végezték ki a politikai és katonai elítélteket.

Egyiptom és Bohémia – vagyis cigány világ; a francia a cigányt "bohémien"-nek és olykor "égyptien"-nek nevezi.

Jean Baptiste Colbert (1619-1683) – nagy francia államférfi, XIV. Lajos minisztere, Franciaország újjászervezője a merkantilizmus szellemében.

Edmond-Jean-Francois Barbier (1689-1771) – ügyvéd, XV. Lajos korának polgári szellemű krónikása.

Claude Gueux – Hugo elbeszélése. Francia nyelvészek szerint nem Victor Hugo nyomatta le első ízben a gamin szót; már 1820-as szótárakban szerepel.

Samson – a francia hóhér a nagy forradalom alatt.

Montés abbé kísérte utolsó útjukra a halálraítélteket.

Pierre Francois Lacénaire (1800-1835) – a XIX. század leghíresebb francia gonosztevője; újságíró, költő, de főleg katonaszökevény, rabló, pénzhamisító és gyilkos.

Avril és Jean-Martin – Lacénaire cinkosai.

Louis-Auguste Papavoine (1784-1825) – egy homályos gyermekgyilkosság tettese, melynek politikai vonatkozásai is voltak.

Louvel – Berry hercegének gyilkosa.

Edme-Samuel Castaing (1796-1823) – orvos, két barátját tette el láb alól, örökségükre pályázott.

Külön kell említeni Bories-t, a "négy La-Rochelle-i őrmester" híres köztársasági összeesküvésének egyik hősét. 1822-ben ítélték halálra.

Panathenaia – Athén nemzeti ünnepe Pallas Athéné istennő tiszteletére.

Évoé – bacchánsnők kiáltása Bacchus ünnepén.

körtét firkált a falakra – a kor karikaturistái Lajos Fülöp fejét körtének ábrázolták; a körte, "poire" szó, a párizsi utca nyelvén "tökfílkó"-t, "balek"-et jelent.

Poquelin – Moliére családi neve; apjának kárpitosműhelye a vásárcsarnokok közelében volt.

Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais (1732-1799) – A sevillai borbély és a Figaro házassága szerzője.

Camille Desmoulins (1760-1794) – forradalmár, újságíró, Danton híve.

Szent Genovéva – Párizs védőszentje.

Joseph Bara (1779-1793) – a forradalmi hadsereg dobosa, tizennégy éves volt, mikor hősi halált halt a vendée-i harcokban.

Ecce Paris, ecce homo – "Íme Párizs, íme az ember" (latin).

graeculus – "kis görög" (latin). Így nevezték a Rómában élő görög filozófusokat és rétorokat kissé ironikus értelemben.

Capitolium – Jupiter temploma és fellegvár az ókori Rómában.

Parthenon – Pallas Athéné temploma az athéni Akropolison.

Aventinus hegye – népi városrész az ókori Rómában, a plebejus lázadások színhelye.

Via Sacra – az antik Róma főutcája.

Szelek Tornya – nyolcszögletes torony az ókori Athénben, melyben vízi óra működött; nevét domborműveitől nyerte.

Scalae Gemoniae – lépcsők a Capitoliumon, ahová közszemlére tették a kivégzettek tetemét.

Majo – nemzeti öltözetet viselő andalúziai ficsúr.

Trastevere – Róma népi külvárosa a Vatikán mellett.

Hammal – "teherhordó" (arab).

Lazzarone – a nápolyi aljanép.

Cockney – a londoniak gúnyneve.

Veianus gladiátorról Horatius első epistolájában esik szó.

Therapontigonus Plautus római vígjátékíró Curculio című darabjában szerepel.

Vadeboncoeur, mint Fanfan-la-Tulipe, a XVIII. század francia katonájának megtestesítője.

Damasippus ószeres-műgyűjtő, aki felcsap filozófusnak, Horatius szatíráiban szerepel

Diderot-t a Levél a vakokról című írásai miatt zárták a vincennes-i börtönbe.

Agora – Athén főtere, a politikai élet központja.

Curtillus – ínyenc Horatius szatíráiban.

A Poikile (képcsarnok) kardnyelőjéről Apuleius Aranyszamár c. regényének elején esik szó.

Rameau unokaöccse – Diderot híres párbeszédének elzüllött muzsikus hőse.

Curculio – Plautus Curculio. darabjának hőse. Ergasilus is Plautus-figura.

Jean Jacques Cambacéres (1753-1824) – Napóleon főkancellárja, híres ínyenc.

A "négy római piperkőc" négy szerelmes ifjú, Plautus Curculio és Szamárvásár című vígjátékainak hősei.

Courtille-ből indult el húshagyókedd éjszakáján a párizsi álarcos menet.

Aulus Gellius – latin író az i. sz. II. században.

Congrio – szakács Plautus A bögre c. darabjában. Pardalisca is Plautus-figurája.

Pantolabus, Nomentanus, Hermogenes, Thrasius Horatius szatíráiból kerülnek elő.

Thesprio – rabszolga Plautus Epidicus c. vígjátékában.

Qui properantem… – "Ki tart fel sietős utamban, megfogván palástomat" (Csiky Gergely ford.).

Esquilinus – Róma egyik dombja.

Trophonius barlangja – félelmetes jóshely a görög hitregében.

Friedrichi Anton Mesmer (1733-1815) – német származású kuruzsló orvos; kádját abból a célból szerkesztette, hogy az ún. állati delejesség kisugárzásával tömegesen gyógyítsa a betegeket.

Alexandre Cagliostro (1743-1795) – eredeti nevén Joseph Balsamo, hírhedt kalandor és sarlatán, nagy sikerrel szerepelt XVI. Lajos udvarában.

Saint-Germain gróf – homályos származású kalandor a XVIII. században, elkábította XV. Lajos udvarát okkultista mesterkedéseivel. A "megtestesült" ironikus célzás Saint-Germain ama állítására, hogy egyszer már élt a XVI. században.

A Saint-Médard temető – Célzás a janzenista szektások hiedelmére, hogy ebben a párizsi temetőben 1730 körül csodák történtek.

Mayeux – egy Traviés nevű karikaturista figurája, a Charivari című szatirikus újságban. Púpjával, sovány lábszáraival, elmaradhatatlan esernyőjével Lajos Fülöp korának polgáremberét személyesítette meg.

Canidia – szajha és boszorkány Horatius szatíráiban.

Marie-Anne Lenormand (1772-1843) – hírhedt francia jósnő és kártyavetőnő.

Messalina – Claudius császár felesége, kicsapongásairól híres.

Chodruc Duclos (1780-1842) – buzgó királypárti. Mivel a Bourbonok visszatérése után nem kapta meg a remélt jutalmat, nap nap után nevetséges öltözetben sétált el a királyi palota előtt.

Plutarchos (kb. i. sz. 45-125) – görög történetíró és bölcselő, a Párhuzamos életrajzok írója.

Contra Gracchos – "A Gracchusok ellen itt a Tiberis. Aki a Tiberis vizét issza, megfeledkezik a zendülésről."

A Gracchusok – Tiberius (i. e. 160-133) és Caius (i. e. 154-121), római népvezérek, földreformot terveztek, hogy helyreállítsák a demokráciát.

Venus Kallipygos – a szépcsípőjű Vénus. A "hottentotta nő" alkalmasint célzás a második császárság divatjának terebélyes, kitömött női szoknyáira.

Basile – kapzsi, szemforgató alak (Beaumarchais: Szevillai borbély).

Priapos – a nemzés istene, a latin vígjátékok trágár hőse.

Mabille táncterem – rossz hírű mulatóhely a párizsi Champs-Élysées-n a múlt
század közepén.

Janiculus – Róma hét dombja közt az egyik.

A Combat-sorompó harciasságáról híres párizsi városrész.

Colosseum – Róma legnagyobb amfiteátruma.

Saguet néni – egy népszerű kocsma tulajdonosa a múlt században a párizsi Montparnasse-on.

Nicolas Charlet (1792-1845) – kiváló francia rajzoló, a napóleoni hadjáratok jeleneteinek megörökítője.

Silenos – Bacchus isten nevelőapja, az Olimpus bohóca.

Ramponneau – párizsi kocsmáros, csapszékét drámaírók és színészek látogatták.

Sybaris – itáliai görög város az ókorban, lakosainak elpuhultsága közmondásos.

Pantin – Párizs neve a tolvajnyelvben; a szó pojácát is jelent.

1789. augusztus 4. éjszakáján a francia alkotmányozó nemzetgyűlés eltörölte a feudális előjogokat.

Markosz Bocarisz (1788-1823) – görög szabadsághős.

Rafael Riego y Nunez (1785-1823) – spanyol tábornok és hazafi, az 1820-as felkelés vezére. VII. Ferdinánd kivégeztette. A Riego-dal a spanyol köztársaság himnusza.

Daniele Manin (1804-1857) – olasz hazafi, az 1848-as velencei köztársaság elnöke.

Carlos-Antanio Lopez (1790-1862) – Paraguay elnöke, az indiánok felszabadítása mellett foglalt állást.

John Brown (1800-1859) – amerikai emberbarát, a rabszolgaság ellensége. Felakasztották, mert fegyverbe szólította a négereket.

Bostonban kezdődött a mozgalom, amely az Egyesült Államok függetlenségének kikiáltásához vezetett.

Palermóban 1860-ban – Garibaldi bevonulása.

Konsztantin Kanarisz (1790-1877) – a görög szabadságharc egyik vezetője, többszörös miniszterelnök.

Antonio Quiroga (1784-1841) – spanyol tábornok, Riego alvezére.

Carlo Pisacane – olasz forradalmár, Mazzini híve; elesett a nápolyi királyság elleni harcokban.

Antoine-Nicolas Condorcet (1743-1794) – francia matematikus és filozófus, a girondisták egyik vezére a Konventben.

Arouet – Voltaire családi neve.

Fex urbis – "a város szemete" (latin).

Mob – csőcselék (angol).

Edmond Burke (1728-1797) – angol szónok és író, ellenforradalmi eszmék hirdetője.

karaibok – közép-amerikai emberevő indiánok.

Coromandel – indiai tartomány, Pondichéry egykori francia gyarmat partvidéke.

Louis-Victor de Rochechouart-Vivonne herceg – madame Montespan, XIV. Lajos egyik kegyencnőjének bátyja, 1665-ben a gályák főparancsnoka.

Jacob Jordaens (1593-1678) – kiváló flamand festő.

Luc-Esprit, azaz "világító szellem".

Camargo – eredeti nevén Marie-Anne du Cupis (1710-1770) és La Salle, a XVIII. század híres táncosnői, az utóbbi Voltaire pártfogoltja.

Marie Madelaine Guimard (1743-1816) – táncosnő, ünnepelt szépség.

Madame de Boufflers – nagyvilági hölgy, Jean de Boufflers (1738-1815) huszártiszt és gáláns költő édesanyja.

Auguste-Joseph Corbiére gróf (1766-1853) – a múlt század húszas éveiben francia belügyminiszter.

Jean Georges Human (1780-1842) – Lajos Fülöp pénzügyminisztere.

Casimir Périer (1777-1832) – dúsgazdag bankár, Lajos Fülöp belügyminisztere és miniszterelnöke; vérbe fojtotta a lyoni és párizsi felkeléseket.

Nivernais herceg – Louis-Jules Mancini-Mazarin (1716-1798), Mazarin dédunokája.

nemzeti vagyonná válnak – célzás arra, hogy a forradalom elkobozta az egyház, az arisztokraták, az emigránsok birtokait.

Angouléme hercege – Charles de Valois (1573-1650). Hetvenhét évet élt, tehát nem nősülhetett nyolcvanöt éves korában.

Sylvae sint… – "Az erdő legyen méltó a konzulhoz." (Vergilius ecl. IV. 3.)

Louis de Bonald (1754-1800) – író és bölcselő, az ellenforradalom eszméinek legismertebb képviselője Joseph de Maistre mellett.

Philippe-Jacques de Bengy-Puy-Vallée (1743-1823) – katonatiszt, royalista emigráns, ellenforradalmi közíró.

a delejes révületeknek és látomásoknak – vagyis Mesmer kuruzslásainak.

XVIII. Lajos jakobinizmusát – a Száz nap után XVIII. Lajos kénytelen volt engedményeket tenni a szabadelvű polgárságnak; érintetlenül hagyta a forradalmi és császári korszak társadalmi vívmányait.

a szövetkezettek – eredetileg azokat a küldötteket nevezték így, akik részt vettek a szövetkezés, a "Fédération" 1790-es nagy ünnepén. Később általában a forradalom hívei.

Jean-Joseph-Paul-Auguste Dessolles (1767-1828) – a köztársaság hadseregében szolgált. Napóleon alatt tábornok lett. XVIII. Lajos 1818-ban nevezte ki miniszterelnökké.

Elie Decazes herceg (1780-1860) – belügyminiszter, Desolles utódja a miniszterelnöki székben.

Hercule Deserre (1776-1824) – igazságügyminiszter.

Damas, Sabran, Gouvion-Saint-Cyr – a szójáték értelme: "Damas lekaszabolja Gouvion-Saint-Cyr-t." Maxance Damas (1786-1862) – császári katonatiszt, 1823-ban hadügyminiszter; lemondott, mikor XVIII. Lajos rendszabályokat tervezett a volt napóleoni tisztikar ellen. Lambert Gouvion-Saint-Cyr (1764-1830), Napóleon marsallja, XVIII. Lajos hadügyminisztere.

Fualdés-ügy – a Restauráció leghíresebb bűnügye. Bastide és Jausion Fualdés gyilkosai. Az esetnek nem volt politikai háttere.

Marc-Ambroise-Nicolas de Lamothe-Valois (1754-1831) – Mária Antoinette királyné nyakláncügyének egyik főszereplője; a Konvent idején letartóztatták, és csak a thermidori események mentették meg az életét. Hugo arra céloz, hogy noha a nyakláncügy súlyosan kompromittálta a királyi családot, a Restauráció nem vonta felelősségre Lamothe-ot.

Marigny – húgának, XV. Lajos szeretőjének köszönhette őrgrófi címét és magas összeköttetéseit.

Charles de Rohan-Soubise herceg (1715-1787) – francia marsall.

A Vaubernier-lány – a későbbi du Barryné, XV. Lajos kegyencnője. A törvénytelen származású leány, akit Jeanne Bécu néven is emlegetnek, úgy jutott a du Barry névhez, hogy egy Guillaume du Barry nevű intrikus feleségül vette.

Louis-Francois-Armand Richelieu (1696-1788) – szerelmi kalandjairól és fosztogatásairól híres hadvezér XV. és XVI. Lajos korában.

a Valois név – a Capet uralkodóház egyik ágának neve.

Etienne Soulange-Bodin (1774-1846) – diplomata, természettudós, a párizsi műkertészeti társaság alapítója.

Barthélemy Joubert (1769-1799) – tábornok, Bonaparte olaszországi hadjáratainak egyik hőse.

Louis-Alexandre Berthier (1753-1815) – később Wagram, Valengin és Neuchatel hercege, marsall, Napóleon közvetlen munkatársa.

Edouard-Adolphe Mortier (1768-1835) – császári marsall, XVIII. Lajos idejében hadügyminiszter.

Montmirail, Cháteau-Thierry, Craon stb. – a császári hadsereg visszavonulásának állomásai és kisebb győztes csatái francia területen, 1814-ben.

Loire-i zsivány – mert ott volt a Loire menti táborozáson, a császárhoz a végsőkig hű kötelékekben a Waterlooi csata után.

Caius Flaminius (i. e. III. század) – római konzul, Hannibál ellenfele.

Requiescant – "nyugodjanak" (latin).

esküszegő volt – vagyis a forradalom alatt nem tette le az esküt a papság polgári alkotmányaira.

Kampaspe vagy Pankaste – Nagy Sándor hetairája. A felsorolt nevek és adatok közül említésre érdemesebbek: Denis de Frayssinous (1765-1841) – egyházi író, XVIII. Lajos hitszónoka.

Protonotárius – szentszéki irodaigazgató.

Anne-Antoine-Jules de Clermont-Tonnerre bíboros (1749-1830) – erélyes gallikán irányzatot képviselt az egyházpolitikában, ezért később összekülönbözött X. Károllyal.

Jean-Armand de Bosséjouls de Roquelaure (1720-1818) – 1770 óta az Akadémia tagja; soha semmit sem írt.

Talaru márki (1769-1850), dúsgazdag arisztokrata, Franciaország madridi nagykövete.

Valentinois herceg – V. Honoré, a monacói fejedelemség uralkodója.

Jacques-Claude Beugnot (1761-1835) – képviselő a törvényhozó nemzetgyűlésben; a császárság alatt magas hivatalokat töltött be; a Restauráció alatt a rendőrség főnöke, majd tengerészeti miniszter.

a tábornokné – a forradalom óta nevetségesen hangzik ez a megszólítás. A katonatiszt feleségét férjének családi nevén szólítják.

a bitorló – Napóleon.

Epimenides – krétai filozófus, állítólag i. e. a VII. században élt. A hagyomány szerint ötvenhét esztendőt átaludt egy barlangban. "Epimenides álma és ébredése" gyakori politikai célzás.

Scapin – a régi olasz vígjáték alakja, ravasz, csalárd, intrikus szolga.

Alphonse-Louis-Dieudonné Martainville (1776-1830) – színész, színpadi szerző, Napóleon alatt császárpárti, a Restauráció idején gyűlölködő túlzó királypárti újságíró, a Drapeau Blanc c. lap alapítója.

Joseph Fiévée (1767-1839) – újságíró, színpadi szerző, regényíró; royalista szalonpolitikus.

Agier – jobboldali képviselő, a képviselőház alelnöke 1828-ban.

doktriner párt – Royer-Collard és Guizot hívei.

Szeptember 5-e – az 1792. szeptemberi mészárlás, a párizsi nép véres leszámolása a régi rendszer bebörtönzött híveivel.

A kongregáció – szűkebb értelemben az a hatalmas francia egyházi szervezet, mely a jezsuiták irányításával döntő befolyást gyakorolt a Restauráció politikájára. X. Károly bukása után a kongregáció is lehanyatlott.

anyjához fűződő emlékei tapadnak ehhez a múlthoz – Hugo apja buzgó katolikus és Bourbon-párti. A költő gyermekkorában és pályája kezdetén anyjához húzott. Marius fejlődésében kissé a maga politikai és szellemi fejlődését rajzolja meg.

a Marais – párizsi városrész, előkelő polgári negyed a múlt században.

Pierre-Victurien Vergniaud (1752-1793) – girondista államférfi és szónok. Lefejezték.

a jaffai méregkeverő – Bonaparte 1799-ben elfoglalta Jaffa palesztinai kikötőt. A városban éppen pestis dúlt. A királypárti propaganda a pestisért is Napóleont tette felelőssé.

XI. Lajos (1423-1483) – az utolsó burgundiai herceg legyőzésével, a főurak megfékezésével, a központi hatalom erősítésével megkezdte Franciaország feudális szétszakadozottságának megszüntetését.

IV. Henrik (1553-1610) – a legnagyobb Bourbon-király, véget vetett a vallásháborúknak.

Richelieu bíboros (1585-1642) – folytatta a központi hatalom megszilárdítását, vallási szempontoktól független külpolitikát teremtett; a harmincéves háborúban a protestáns hatalmakat támogatta, hogy gyengítse Ausztriát.

jakobita – II. Jakab és a katolikus Stuartok párthíveit nevezték jakobitáknak az 1788-as angol forradalom, a Hannover-ház trónra emelése után.

Géronte – aggastyán-figura a klasszikus francia vígjátékban.

Werther – Goethe híres regényének hőse.

Tugendbund – porosz hazafias szervezet, 1808-ban keletkezett és főként egyetemistákat tömörített Napóleon ellen; 1815-ben feloszlatták, mert a Szentszövetség túlságosan szabadelvűnek ítélte.

Carbonari-szövetség – híres olasz republikánus szervezet, igen nagy szerepet játszott Olaszország egyesítésében.

Lopótök – "La Cougourde" nevű titkos társaság valóban létezett; a köztársaság harcos híveit tömörítette a francia délvidéken.

Castratus ad castra – a "heréltségtől a táborba" (latin), vagyis heréltből lett főparancsnok. Narsest (472-568), a bizánci udvar eunuchját I. Justinianus császár a hadsereg élére állította.

Barbari et Barberini teljes szövege: Quod non fecerunt Barbari facere Barberini. "A Barberinik elkövették azt, amit a barbárok nem tettek meg" (latin); a Barberini-család a XVII. században az ókori Róma lebontott műemlékeinek tégláiból építette palotáit.

Fueros y Fuegos – spanyol jelszó: "Alkotmányt és otthont!"

Antinous – szép bithyniai ifjú, Hadrianus császár kegyence; a szobrászatban a férfiszépség egyik megtestesítője.

Euadne – szépséges leány a görög hitregében. Apolló megkívánta, de a leány visszautasította. Euadne beleszeretett Kapaneusba, a Théba városát ostromló hét hős egyikébe. Mikor Kapaneus elesett és holttestét máglyára tették, Euadne a lángokba vetette magát.

Aristogeiton és Harmodios – hős athéni ifjak; i. e. 514-ben leszúrták Hipparchos tirannust, Peisistratos fiát. Tőreiket mirtuslombok közé rejtették.

Homo és Vir – "ember és férfi" (latin).

Dominique-Francois Arago (1786-1853) – tudós fizikus és csillagász.

Etienne Geoffroy Saint-Hilaire (1772-1844) – francia természettudós, a párizsi állatkert alapítója.

Jacques De Chastenet-Puységur (1752-1825) – Mesmer tanítványa.

Joseph-Philippe-Francois Deleuze (1755-1835) – a delejesség jelenségének
tanulmányozásával foglalkozott.

Jehan – a Jean (János) régies formája.

André Chénier (1762-1794) – jelentős francia költő "az utolsó klasszikus, az első romantikus". Eszméiben a XVIII. század felvilágosodásának gyermeke: materialista, ateista, csak az emberi értelemben hisz. Lelkesen üdvözölte a forradalmat, de szembefordult a jakobinusok politikájával. Két nappal Thermidor előtt fejezték le.

Többre tartotta Corneille-t Racine-nál és Agrippa d Aubignét Corneille-nél, mert Corneille férfiasabb Racine-nál, és Agrippa d'Aubigné (1552-1630) kálvinista költő szenvedélyesebb Corneille-nél.

Az 1772. évi roppant erőszakosság Lengyelország első felosztása Oroszország, Poroszország és Ausztria között.

Ne varietur – "Meg ne változtassák" (latin).

Bernard-Francois de Chauveline márki (1765-1832), részt vett a forradalomban, a köztársaságot mint diplomata szolgálta. A Restauráció idején képviselő, a demokratikus eszmék védelmezője.

Joseph-Étienne Caumartin (1769-1825) – szabadelvű képviselő a Restauráció alatt.

quasi cursores – "mint a versenyfutók" (latin). Lucretius: De nature rerum II. 79.

Az ifjú Lallemand – 1820-ban (és nem 1822-ben), az új választójogi törvény miatt kirobbant zavargások során a rendőrség megölte Lallemand egyetemi hallgatót. Temetésén a párizsi diákság hatalmas tüntetést rendezett.

Antoine-Francois de Bésiade-d'Avaray (1759-1811) – XVIII. Lajos kamarása.

l'Aigle – annyi, mint "Sas"; XVIII. Lajos összevonta a szemöldökét, mert a sas Napóleon címere volt.

Lesgueules – kb. "nagypofájú".

A meaux-i postamesterséget adományozta a kérvényezőnek, mert Bossuet meaux-i püspök, a híres hitszónok jutott eszébe, akit "meaux-i sas"-nak neveztek. A társaság kopasz tagját is ezért nevezik pajtásai Bossuet-nek.

feuillant-ok – így nevezték 1791-ben a mérsékelteket, Mirabeau, Lafayette, André Chénier barátait, mert klubjuk az egykori feuillant-szerzetesek kolostorában ülésezett.

talányosán írta alá magát – ugyanis a nagy R-betű, a francia "grand R." kiejtve ugyanúgy hangzik, mint a Grantaire név.

az ifjabb Robespierre – Augustin de Robespierre (1764-1794), Robespierre öccse, önként követte bátyját a vérpadra.

Jean-Simon Aved de Loizerolles (1732-1794) nem egészen hiteles hagyomány szerint fia helyett lépett a vérpadra. A terror idején mindkettőjüket letartóztatták. Egy írnok összekeverte személyi adataikat, de az apa hallgatott, hogy megmentse fiát.

Az "Éljen IV. Henrik" című dalt Charles Colié dalköltő és színpadíró szerezte.

Pollux – Castor barátja.

Patroklos – Achilles barátja.

Nisus – Euryalus barátja az Aeneis-ben.

Eudamidas – Arété barátja Lukianos Toxaris, avagy a barátság c. művében.

Hephaistion – Nagy Sándor barátja.

Pechméja – egy Dubreuil nevű francia orvos önfeláldozó barátnője, madame de Staëlnál szerepel.

Orestes és Pylades – elválaszthatatlan barátok a görög ősmondában.

Erudimini qui judicatis terram – "Művelődjetek, világ bírái" (latin).

A parókás tragédia – irodalomtörténeti célzás a klasszikus és romantikus színpad híveinek szenvedélyes vitáira Hugo Cromwell és Hernani c. darabjainak megjelenése után.

Thérése – Thérése Levasseur, Rousseau élettársa.

Initium sapientiae – "a bölcsesség kezdete" (latin).

a heidelbergi hordó – a heidelbergi kastély híres hordójának állítólag kétszáznyolcvanháromezer liter volt az űrtartalma.

II. Károly (1630-1685) – angol király.

Incitatus – Caligula császár lova.

Antoine-Jean Gros (1771-1835) – francia festő.

Strongylion i. e. az V. században élt.

A pydnai csata – Aemilius Paulus római konzul győzelme Makedóniában, i. e. 168-ban.

Tolbiacum – a frankok győzelme i. sz. 469-ben az allemannok felett.

Si volet usus – "Ha úgy kívánja a szokás"; idézet Horatius Ars poeticá-jából.

Phokion (i. e. 400-317) – kiváló athéni szónok és hadvezér, akit a hálátlan athéniek halálra ítéltek.

Gaspard de Coligny (1519-1572) – tengernagy, a hugenották vezére, a Bertalan-éj első áldozata.

Philetas (i. e. III. század) – grammatikus és író, Theokritos barátja.

Silmion (i. e. IV. század) – athéni szobrász, leghíresebb alkotása Sappho szobra az ókori Syrakusában.

Plinius Secundus, idősb (i. sz. 23-79), Nat. Hist. 36 könyv.

Jonathan – az Egyesült Államok, Uncle Sam.

Time is money – "Az idő pénz" (angol).

Cotton is king – "A gyapot uralkodik" (angol).

Alexis – Nagy Péter cár fia.

III. Péter (1728-1762) – Nagy Katalin férje.

I. Pál (1751-1801) – I. Sándor apja.

Ausztriai Izabella, II. Fülöp leánya, megfogadta, hogy addig nem vált inget, amíg férje, Albert főherceg el nem foglalja Ostendét. Az ostrom három évig tartott. Hugo alkalmasint Katolikus Izabella spanyol királynőnek tulajdonítja a fogadalmat.

Hippokrates (i. e. 460-375) – az ókor legnagyobb orvosa. Artaxerxes fényes ajándékokkal Perzsiába csábította, hogy vessen véget a perzsa hadseregben dühöngő járványnak. Hippokrates azt válaszolta, hogy nem segítheti hazája ellenségeit.

Kybele – frígiai istennő, a zabolátlan természet megszemélyesítője.

Io – Juno papnője; Jupiter elcsábította, Juno tehénné változtatta. A szójáték megértéséhez tudni kell, hogy a Pissa vache szó szerint "Tehénhugyozó"-t jelent.

Quia nominor leo – "Mert oroszlán a nevem" (latin). (Idézet Phaedra meséjéből.)

Tilsit – Napóleon és I. Sándor cár találkozása 1807-ben.

Pierre-Simon Laplace (1749-1827) – kiváló francia matematikus és csillagász.

Philippe-Antoine Merlin de Douai (1754-1838) – jogtudós, a francia büntetőtörvénykönyv szerkesztője.

Res angusta (domi) – "Házi gondok." Juvenalis: Szatírák III. 165.

szeptembrista – aki részt vett az 1792. szeptemberi mészárlásokban.

Elzevir – a hasonnevű holland nyomdász-dinasztia remek kiadványai (XVI-XVII. század).

még az Invalides-ban sem – az Invalidusok palotájában van a párizsi hadimúzeum.

Gregorio Aliegri (1587-1652) – olasz egyházi zeneszerző. A pápa megtiltotta, hogy a híres "Miserere" kottájáról másolatot készítsenek. Mozart kétszeri hallásra rekonstruálta.

Hernani, avagy a kasztíliai becsület – Victor Hugo színdarabja, 1830-ban került színre. A bemutató előadáson a romantika hívei és ellenségei valóságos csatát vívtak.

Annuaire militaire – "Katonai évkönyv."

Emmanuel-Joseph Sieyés abbé (1748-1836) – a francia forradalom egyik teoretikusa, konventtag, Bonaparte konzultársa, szenátor a császárság alatt.

sicamberek – germán törzs.

Lux facta est – "És lőn világosság" (Genesis).

Jean Goujon (1510-1568) – francia renaissance-szobrász és építész.

Marcos Obregon de la Rondáról szóló értekezésnek – ez az értekezés valóban létezik, 1819-ben jelent meg, s azzal a kérdéssel foglalkozik, vajon Le Sage a spanyol szerzőtől plagizálta-e Gil Blas történetét. Felesleges megjegyezni, hogy a tanulmánynak nem Marius a szerzője.

Bougon – azaz "zsörtölődő".

Pierre-Francois Audry de Puyraveau (1773-1852) – kereskedő, ellenzéki képviselő a Restauráció alatt. A júliusi forradalom után ismét ellenzékbe vonult, mert nem kapott kellő anyagi elégtételt Lajos Fülöptől.

Frédérick Lemaitre – a XIX. század egyik leghíresebb francia színésze. Az Auberge des Adrets-ben a Daumier-rajzokból is ismert Robert Macaire zsivány szerepét alakította.

Louis Quicherat (1799-1884) – tankönyvek és latin-francia szótárak szerzője.

Theokritos (i. e. 300 körül) – görög bukolikus költő.

Bartolo – féltékeny, gyanakvó gyámapa Beaumarchais Sevillai borbélyában.

Chérubin – félénk, szerelmes ifjú Figaró házasságá-ban.

Lelio Socino (1525-1562) – olasz eretnek; tagadta Jézus istenségét és a szentlélek létezését.

Gracchus Babeuf (1760-1797) – francia forradalmár, az "Egyenlők összeesküvésének" szervezője, a modern szocializmus első nagy alakja.

Inferi – az alvilág lakói az ókori hitregében.

Ugolino della Gherardesca – pisai gibelin pártvezér, Dante hőse. Fiaival és unokáival éhhalálra ítélték és egy toronyba zárták. Ugolino gyermekeinek húsából táplálkozott.

Schinderhannes – egy rablóbanda vezére, 1803-ban kivégezték. Fiatal korában hóhérsegéd volt. Megszökött főnökétől, miután ellopta ruháit.

Arche-Marion – eltűnt párizsi sikátor.

Farnese-Herkules – antik szobor a nápolyi múzeumban.

Guillaume Brune (1763-1815) Napóleon marsallja, a császár bukását követő fehérterror alatt meg meggyilkolták.

Bobéche – eredeti nevén Mandelard, híres bohóc; XVIII. Lajos idején a falragaszokon mint "a kormány első bohóca" szerepelt.

Bobino – eredeti nevén Saix, bohóc, később színházalapító.

Le Messager des Chambres – esti lap 1828 és 1846 között.

Proteus – tengeri isten a görög hitregében; tetszés szerint változtatta alakját.

Entre chien et loup – vagyis "kutya és farkas közt".

Pachaud, Brujon stb. – a fura nevek zöme lefordíthatatlan. Egyik szójáték vagy célzás a zsivány jellemző tulajdonságaira. Pl. Laveuvre: Özvegy, a nyaktiló tréfás neve; Mardisoir: Kedd este; Mangedetelle: Csipkefaló; Les-pieds-en-1'air: Lótó-futó stb.

Ambubaiarum collegia, pharamcopolae, mendici, mimae – Horatius egyik szatírájának kezdete: "Szajhák, kuruzslók, koldusok, komédiások csapata…"

La Chaumiére – "A kunyhó". 1787-ben alapított diákmulató a párizsi Montparnasse-on.

Mathieu Laensberg – lüttichi kanonok a XVII. században, almanach- és naptárszerkesztő.

Jean-Gaspard Lavater (1751-1801) – svájci teológus, okkultista, Mesmer és Cagliostro híve. Azt állította, hogy az arcvonásokból kiolvasható az ember jelleme.

Céliméne – női szerep Moliére Embergyűlölő-jében.

Elmire – Orgon felesége a Tartuffe-ben.

Belizár – Jean de Rotrou tragédiájának (1643) hőse.

La Palisse (1470-1525) – vitéz francia kapitány, elesett a páviai ütközetben. Katonái ezt a dalt szerezték tiszteletére: "La Palisse úr meghalt Pávia előtt, negyedórával halála előtt még életben volt." Ebből származik a "lapalissade" francia kifejezés: nevetséges szószaporítás.

Solus cum solo… – "Szemtől szembe, eldugott helyen, eszük ágában sincs, hogy elmondják a Miatyánkot."

Fülöp-arany – Lajos Fülöp király alatt vert aranypénzek.

La Bourbe – a "Maternité" kórház népies neve. Az épület körül felhalmozódott mocsok miatt nevezték így.

Jean-Gabriel Chevalier – párizsi látszerész, több szakmai mű szerzője.

Benvenuto Cellini (1500-4571) – olasz ötvös és szobrász, kalandos életéről híres emlékiratai tudósítanak.

Saint-Lazare – női börtön Párizsban, 1932-ben szűnt meg.

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

Fantine

ELSŐ KÖNYV – EGY IGAZ EMBER

I. Myriel úr
II. Myriel úrból Bienvenu méltóságos úr lesz
III. Jó püspök, nehéz egyházmegye
IV. Amilyen a beszéd, olyan a cselekedet
V. Bienvenu úr sokáig hordta a reverendáit
VI. Kivel őriztette a házát
VII. Cravatte
VIII. Borközi bölcselkedés
IX. Testvéri jellemrajz
X. A püspök találkozása egy ismeretlen bölcsességgel
XI. Pótlás a jellemrajzhoz
XII. Bienvenu úr magányossága
XIII. Milyen volt a hite
XIV. Milyen volt a gondolkodása

MÁSODIK KÖNYV – A BUKÁS

I. Egy átgyalogolt nap estéje
II. A bölcs legyen okos is
III. Hősies engedelmesség
IV. Egy és más a pontarlier-i sajtgyártásról
V. Nyugalom
VI. Jean Valjean
VII. A kétségbeesés mélységei
VIII. Hullám és árnyék
IX. Új keserűségek
X. Az ébredés
XI. A gonosztett
XII. A püspök dolgozik
XIII. Kicsi Gervais

HARMADIK KÖNYV – EZERNYOLCSZÁZTIZENHÉTBEN

I. Az 1817-es év
II. Dupla négyes
III. Ki-ki a párjával
IV. Tholomyés széles jókedvében spanyol dalra zendít
V. A Bombarda-kocsmában
VI. Fejezet, amelyben a szereplők imádják egymást
VII. Tholomyés bölcselkedik
VIII. Egy ló kiszenved
IX. A mulatság vége

NEGYEDIK KÖNYV – BIZALOM NEM MINDIG OLTALOM

I. Két anya találkozik
II. Vázlat két gyanús alakról
III. Pacsirta

ÖTÖDIK KÖNYV – A ZÜLLÉS ÚTJÁN

I. Egy jelentős lépés az üveggyöngy-gyártás terén
II. Madeleine
III. Bankbetétek Laffitte-nál
IV. Madeleine úr gyászban
V. Villámfények a láthatáron
VI. Fauchelevent apó
VII. Fauchelevent kertész lesz Párizsban
VIII. Victurnienné harmincöt frankot költ erkölcsi célból
IX. Victurnienné sikere
X. Fokozódik a siker
XI. Christus nos liberavit
XII. Bamatabois úr szórakozik
XIII. Néhány rendőrségi kérdés tisztázódik

HATODIK KÖNYV – JAVERT

I. Kezdődik a pihenés
II. Hogyan lett Jeanból Champ?

HETEDIK KÖNYV – A CHAMPMATHIEU-TÁRGYALÁS

I. Simplicia nővér
II. Az éles eszű Scaufflaire mester
III. Vihar egy koponyában
IV. Milyen alakokat ölt a szenvedés az álomban?
V. Vágtatás zökkenőkkel
VI. Simplicia nővér megpróbáltatása
VII. Az utas, alighogy megérkezett, készülődik a visszautazásra
VIII. Kivételes bebocsáttatás
IX. Az a hely, ahol a meggyőződések kialakulnak
X. Rendszeres tagadás
XI. Champmathieu egyik ámulatból a másikba esik

NYOLCADIK KÖNYV – VISSZAVÁGÁS

I. Milyen tükörben nézi Madeleine úr a haját?
II. Fantine boldog
III. Javert elégedett
IV. A hatóság gyakorolja jogait
V. Méltó sírgödör

MÁSODIK RÉSZ

Cosette

ELSŐ KÖNYV – WATERLOO

I. Mit lát az ember Nivelles-ből jövet
II. Hougomont
III. 1815. június 18
IV. A
V. A csaták quid obscurumja
VI. Délután négy óra
VII. Napóleon jókedvű
VIII. A császár megkérdez valamit vezetőjétől, Lacoste-tól
IX. Amire nem számítottak
X. A Mont-Saint-Jean fennsík
XI. Napóleonnak rossz a vezetője, Bülownak jó a vezetője
XII. A gárda
XIII. A katasztrófa
XIV. Az utolsó négyszög
XV. Cambronne
XVI. Quot libras in duce?
XVII. Jó volt-e Waterloo?
XVIII. Az isteni jog újraéledése
XIX. Éjjel a csatatéren

MÁSODIK KÖNYV – AZ ORION HAJÓ

I. A 24 601-es szám a 9430-as számot kapja
II. Ebben két verssort olvasunk, amelyek talán az ördögtől származnak
III. Bizonyos előzetes mesterkedés kellett hozzá, hogy a bokabilincs egyetlen kalapácsütésre összetörjön

HARMADIK KÖNYV – A HALOTTNAK TETT ÍGÉRET TELJESÍTÉSE

I. A vízkérdés Montfermeilben
II. Két arcképvázlat befejezése
III. Bor kell az embereknek, víz a lovaknak
IV. Fellép egy baba
V. A kicsike egészen egyedül
VI. Amelyben talán bebizonyosodik Boulatruelle értelmessége
VII. Cosette az ismeretlen mellett a sötétben
VIII. Milyen kellemetlen, mikor az ember szállást ad egy szegénynek, aki esetleg gazdag
IX. Thénardier munkában
X. Aki sokat markol, keveset fog
XI. A 9430-as szám felbukkan, és Cosette megnyeri a lutrin

NEGYEDIK KÖNYV – A GORBEAU-HÁZ

I. Gorbeau mester
II. A bagoly és a poszáta fészke
III. Két balsors boldogsággá vegyül
IV. A főbérlő megfigyelései
V. A földre esett ötfrankos visszhangot ver

ÖTÖDIK KÖNYV – ÉJJELI VADÁSZAT – NÉMA FALKA

I. A stratégia útvesztői
II. Szerencse, hogy az Austerlitz-hídon kocsik járnak
III. Egy pillantás az 1727-i Párizs térképére
IV. Menekülési kísérletek
V. Ami lehetetlen lett volna, ha van gázvilágítás
VI. Egy rejtély kezdete
VII. A rejtély folytatódik
VIII. A rejtély dagad
IX. A csengettyűs ember
X. Amelyben megmagyarázzuk, hogyan maradt hoppon Javert

HATODIK KÖNYV – A KIS PICPUS

I. Kis Picpus utca 62. szám
II. Martin Verga szigorított szabályzata
III. Szigorúságok
IV. Örömök
V. Szórakozások
VI. A kis zárda
VII. Néhány sziluett ebből a homályból
VIII. Post corda lapides
IX. Száz év a mellkendő alatt
X. Az Örök Imádás eredete
XI. A Kis Picpus pusztulása

HETEDIK KÖNYV – KITÉRÉS

I. A zárda mint elvont fogalom
II. A zárda mint történelmi tény
III. Milyen feltétellel tisztelhetjük a múltat?
IV. A zárda az elvek szempontjából
V. Az imádság
VI. Az imádság abszolút jósága
VII. Csak lassan a kifogásokkal
VIII. A hit törvény

NYOLCADIK KÖNYV – A TEMETŐK AZT FOGADJÁK BE, AMIT KAPNAK

I. Amelyben arról van szó, hogyan lehetne bejönni a zárdába
II. Fauchelevent elé nehézségek tornyosulnak
III. Innocentia anya
IV. Amelyben Jean Valjean egészen olyannak mutatkozik, mintha olvasta volna Austin Castillejót
V. A részegség nem orvosság a halál ellen
VI. Négy szál deszka között
VII. Amelyben megtaláljuk ennek a mondásnak az eredetét: ne veszítsük el a fejünket
VIII. Eredményes kihallgatás
IX. Klauzúra

HARMADIK RÉSZ

Marius

ELSŐ KÖNYV – PÁRIZS, EGY PARÁNYA TÜKRÉBEN

I. Parvulus
II. Néhány különös ismertetőjele
III. Kedves
IV. Hasznos is lehet
V. A határai
VI. Egy kis történelem
VII. A gamin beillenék az indiai kasztok közé
VIII. Amelyben az utolsó királynak egy kedves mondását olvashatjuk
IX. Gallia ősi lelke
X. Ecce Paris, ecce homo
XI. Csúfolkodás, uralkodás
XII. A népben rejlő jövő
XIII. A kis Gavroche

MÁSODIK KÖNYV – AZ ELŐKELŐ POLGÁR

I. Kilencven év és harminckét fog
II. Amilyen az úr, olyan a háza
III. Luc-Esprit
IV. Száz esztendő várományosa
V. – Basque és Nicolette
VI. Amelyben megismerkedünk Magnonnal és a két csemetéjével
VII. Szabály: vendéget csak este fogad
VIII. Kettő nem egy pár

HARMADIK KÖNYV – A NAGYAPA ÉS AZ UNOKÁJA

I. Egy régi szalon
II. Ennek az időnek egy vörös kísértete
III. Requiescant
IV. A zsivány halála
V. Jó misére járni, hogy forradalmárrá legyen az ember
VI. Mi a következménye annak, ha az ember egyháztanácsossal találkozik
VII. Valami szoknya
VIII. A márvány és a gránit összecsap

NEGYEDIK KÖNYV – AZ A. B. C. BARÁTAI

I. Egy majdnem történelmi nevezetességre vergődött társaság
II. Bossuet halotti beszéde Blondeau felett
III. Marius megdöbbenései
IV. A Musain-kávéház hátsó szobája
V. A látóhatár kiszélesedése
VI. Res angusta

ÖTÖDIK KÖNYV – A NYOMORÚSÁG ÁLDÁSAI

I. Marius ínségben
II. Marius szegénységben
III. Marius férfisorban
IV. Marbeuf úr
V. Szegénység a nyomorúság jó szomszédja
VI. A helyettes

HATODIK KÖNYV – KÉT CSILLAG TALÁLKOZIK

I. A csúfnév, hogyan keletkeznek a vezetéknevek
II. Lux facta est
III. A tavasz varázsa
IV. Egy súlyos betegség kezdete
V. Bougon nénit több ízben villámcsapás sújtja
VI. Rabság
VII. Az U-betű kalandos találgatások középpontjában
VIII. Még a rokkantaknak is lehetnek boldog pillanataik
IX. Borulás

HETEDIK KÖNYV – PATRON-MINETTE

I. Az aknák és az aknászok
II. A legalsó akna
III. Babet, Gueulemer, Claquesous és Montparnasse
IV. A banda

NYOLCADIK KÖNYV – A GONOSZ SZEGÉNY

I. Marius kalapos kislányt keres, sapkás emberrel találkozik
II. Marius talál valamit
III. A négyarcú ember
IV. Rózsa a nyomorúságban
V. A gondviselésszerű kémlelőlyuk
VI. A vadember a vackán
VII. Stratégia és taktika
VIII. Sugár az odúban
IX. Jondrette majdnem sír
X. Az egyfogatú bérkocsik árszabálya: két frank egy órára
XI. A nyomor felajánlja szolgálatait a fájdalomnak
XII. Leblanc úr öt frankjának befektetése
XIII. Solus cum solo, in loco remoto, non cogitabuntur orare pater noster
XIV. Amelyben egy rendőrtiszt két ökölpisztolyt ad egy ügyvédnek
XV. Jondrette bevásárol
XVI. Amelyben felbukkan egy 1832-ben divatos angolos dallamú dalocska
XVII. Marius ötfrankosának befektetése
XVIII. Marius két széke szembekerül egymással
XIX. A sötét háttér izgatja az embert
XX. Az orvtámadás
XXI. Mindig az áldozatok letartóztatásával kellene kezdeni
XXII. A kisfiú, aki a második kötetben visított

JEGYZETEK